Tid.
Rum.
Virkelighed.
Det er ikke blot en lige linje.
Det er en prisme fuld af uendelige muligheder, -
- hvor ét enkelt valg kan forgrene sig i uendelige virkeligheder -
- og skabe verdener, som adskiller sig fra dem, I kender.
Jeg er Beskueren.
Jeg skal føre jer gennem disse vidtstrakte nye virkeligheder.
Følg mig, og tænk over spørgsmålet ...
... "hvad nu hvis?"
Vi har set, hvordan ét øjeblik, ét valg, får følger på tværs af rum og tid -
- og skaber nye historier, helte og hele universer.
Men hvad hvis det er det forkerte valg?
Hvad hvis de bedste hensigter får meget mærkelige følger?
- Godaften, flotte. - Det her hev jeg bare ud af tumbleren.
Men du er bedårende.
Jeg vil kun have dessert. Du lovede mig creme brulé.
Vi kan nok gøre det lidt bedre end det.
Lad mig nu høre. Jeg ved, du har forberedt noget.
Du vil ikke bare improvisere.
Okay. "Godaften, mine damer og herrer, lægekolleger ..."
Stop. Jeg sover allerede.
Drop indledningen. Bare gå til det vigtige.
Jeg sagde jo bare: "Godaften".
Jeg synes, du skal fare op på scenen som en quizdeltager -
- og skrige, give highfive, juble og gakke helt ud.
En quizdeltager?
- Vi må da fejre det her. - Det gør vi også.
Du foretog en utrolig kompliceret hjerneoperation.
- Med held. - Det var jo planen.
Jo, men jeg vil nu kalde det ret bemærkelsesværdigt.
Jeg siger det samme om dig.
Stephen!
Der skete ikke noget.
Nej, nej, nej ... Christine. Kom nu! Christine!
I dette univers mistede Stephen Strange ikke sine hænder ...
... men sit hjerte.
Strange var sønderknust og søgte svar over hele verden og i de mystiske kunster.
"Agamottos Øje, temporalsingularitetens vugge.
Fundet af Cagliostro. Manipulation og ændring af tidslinjer."
Tidsrejse.
Hvad laver du? Piller man ved tiden, kan det svække universets opbygning.
Vi skal beskytte virkeligheden, ikke udgøre en trussel for den.
Og da truslen kom, -
- og den Ældste var gået bort, holdt Stephen Strange hovedet højt.
Videnskabsmanden blev til Ærkekogleren.
Dormammu, jeg er kommet for at købslå.
Trods alt det, Strange havde opnået, kunne han ikke give slip på fortiden.
Beklager, men nu er det her min yndlings-T-shirt.
Så må jeg tage den tilbage.
Du kan bare prøve.
Nå, vi er gået over til det billige stads.
Hvor længe er der gået?
To år i aften.
- Hvorfor er du vågen? - Jeg skulle på det lille magikerhus.
Hvad laver du?
Nå, jeg sætter vand over.
Du bør gøre mig selskab, før du gør noget ubesindigt.
Godaften, flotte.
Er der noget galt?
Jeg tror lige, jeg har fået et mindre hjertetilfælde.
Et hjerteanfald, doktor? Bid tænderne sammen, Strange.
Du lovede mig creme brulé.
Sig til, Christine, og så giver jeg dig alt.
Lad mig nu høre. Jeg ved, du har forberedt en tale til i aften.
Jeg vil bare fare op på scenen som en quizdeltager.
Juble og skrige, give highfive.
Seriøst? Nu har du sagt det. Nu er du nødt til at gøre det.
Kun hvis du støtter mig.
Et øjeblik. Har du nogensinde set en quiz?
Nej, men en gang skal jo være den første.
- Hvad er der? - Du er bare dejlig.
Jeg skylder vist nogen noget for dette personlighedsskift.
Måske gør du mig bare lykkelig.
Det her tegner til at blive en mindeværdig aften.
Nej, nej, nej! Ikke igen. Nej! Christine!
- Godaften, flotte. - Din karet venter.
- Vi glemte at dreje af til broen. - Vi tager en anden vej.
Bare rolig. Det skal nok gå.
Du skal modtage en pris. Selskabet er til ære for dig.
Lad os blive hjemme. Vi bestiller pizza og creme brulé.
Niks. Der skal ikke fedt på kjolen.
Vi tager derhen og danser. Jeg lover, det bliver hyggeligt.
Nej.
Pizza. Du er genial.
Der er adskillige omkomne heriblandt dr. Christine Palmer.
Palmer var traumelæge ...
Stephen, er der noget galt?
Hvorfor sker det her hele tiden? Må vi ikke være lykkelige?
Måske burde jeg køre.
Er du okay? Vil du tale om det?
Skal jeg sætte noget musik på?
Jeg vil bare have dig. Du er det eneste, der betyder noget.
Godaften, dr. Strange. Har du problemer med bilen?
- Hvorfor er du her? - For at hjælpe dig.
Det er her, det begynder for dig. Med dr. Christine Palmers død.
Du er overvældet af sorg og vil søge svar i de mystiske kunster. I mig.
Hjælp mig med at få hende tilbage.
Det kan jeg desværre ikke. Det er der ingen, der kan.
- Hendes død er et absolut punkt i tiden. - Absolut?
Uforanderligt. Upåvirkeligt.
Uden hendes død ville du aldrig have besejret Dormammu -
- og være blevet Ærkekogleren og vogteren af Agamottos Øje.
Hvis du sletter hendes død, indleder du aldrig din rejse.
Jeg skaber et paradoks.
Du sætter universet på spil. Du kan ikke vende et absolut punkt.
Intet er umuligt. Det har du lært mig. Jeg har bare brug for flere kræfter.
Fordums største magikere kunne ikke vende et absolut punkt.
Det ved du ikke.
Bøger er gået tabt, biblioteker er ødelagt.
Hold op med at pine dig selv, Stephen. Der er intet håb her.
Christine er død. Du kan ikke redde hende.
Nej.
Denne vej fører kun til mørke og denne virkeligheds undergang.
Du må ikke gøre det. Ellers bliver jeg nødt til at stoppe dig.
Så må du finde mig først.
Undskyld?
Jeg leder efter Cagliostros forsvundne bibliotek.
Bibliotek?
Hallo? Bøger, du ved? Læsestof? Viden?
Jeg taler til dig. Hvor skal du hen?
Ingen dør. Smart.
Hallo?
Er der nogen hjemme?
Sikke en velkomst.
Du er den mærkeligst klædte magiker, jeg nogensinde har set.
Det er Armani. Jeg er kommet for at møde magikeren Cagliostro.
Han skulle vide, hvordan man bryder et absolut punkt i tiden.
Hvor finder jeg Cagliostro?
Måske her, måske der. Måske ingen steder.
Skønt. Du er kryptisk. Sig ikke, at du er Cagliostro.
Jeg hedder O'Bengh og er bibliotekar for Cagliostros bøger.
Kom med denne vej, magiker Armani.
- Nej, jeg hedder Strange. - Armani og Strange er lige sært.
De forsvundne bøger.
- Hvor længe bliver du? - Så længe som nødvendigt.
Transmutation, telekinese, teleportering.
Interessant. Tidsmanipulation. Bingo.
"Det kræver vældige kræfter at bryde et absolut punkt i tiden.
Disse er noget nær umulige at opnå." Det siger du ikke?
"Opnå kræfterne ved absorbering af andre væsner."
Absorbering?
Så prøver vi.
Mit navn er Stephen Strange.
Jeg har hidkaldt dig, fordi jeg har brug for at låne dine kræfter.
Må jeg få et par tentakler?
Så er du sød.
Hvad skete der?
Mystiske væsener købslår ikke. Deres kræfter er ikke beregnet til mennesker.
Biblioteket er ikke nok. De væsner har det, jeg skal bruge.
Er hun smerten værd?
En mand lider ikke sådan for sin egen skyld.
Hun er al smerten værd.
Der er en hårfin grænse mellem hengivenhed og vildfarelse.
Kærligheden kan knuse mere end dit hjerte. Den kan splintre dit sind.
Og i hvilken bog har du læst det?
Ikke i en bog, Armani. Livet har lært mig det.
Måske har O'Bengh ret. Hvis de ikke vil give mig deres kræfter, må jeg tage dem.
Vi begynder i det små.
Okay, hvad kommer så?
Flot kappe.
Men jeg trækker grænsen ved insekter.
Mere.
Han er på den forkerte vej. Jeg kunne advare ham, gribe ind.
Men det er ikke værd at redde hans univers på bekostning af alle andre.
Desuden tvivler jeg på, han ville lytte.
Hallo?
Er der nogen?
Nu skal jeg møde en gammel ven.
Hej igen og farvel.
O'Bengh, hvad er der sket med dig?
Tiden, magiker Armani.
Pak det væk. Du brugte magi til ikke at ældes i flere århundreder.
Jeg valgte at leve.
Men jeg kan lave om på det her. Du vil leve videre for evigt.
Tys. Selv i vores verden ...
... er døden en del af planen.
Det kan jeg ikke acceptere.
Det ved jeg.
Men det kan den anden Strange måske.
Den anden?
Kan du ikke se det?
Du er kun en halv mand ...
... der lever et halvt liv.
Det var sandt. Han var ikke alene.
Han var ikke engang den eneste dr. Strange i dette univers.
Nå, jeg sætter vand over.
Du bør gøre mig selskab, før du gør noget ubesindigt.
Du har ret. Det må være slut med at leve i fortiden.
Hvad var der i den whisky?
- Goddag, Stephen. - Vent, du er jo ...
- Død? Ja! - Så må det her være ...
Et åndesyn, der sendes gennem en sprække i virkeligheden?
Ja, tænk på mig som et ekko.
Jeg skulle til at sige, det måtte være verdens undergang.
Også det. Du har altid været skarpsindig.
Men vi ikke har meget tid.
Hvem forårsager det her?
Det gør du.
Hvordan?
Da dr. Strange, du, brugte Øjet -
- og forsvandt ind i fortiden, kunne jeg ikke følge efter.
Jeg brugte Mørkedimensionens kræfter til at opdele tidslinjen og dig.
- Jeg leder efter Cagliostros bibliotek. - Det er slut med at leve i fortiden.
Det betød, at to af dine mulige tidslinjer forekom i ét univers.
To tidslinjer? Det er næppe det nemmeste eller smarteste at gøre.
Det er faktisk særdeles farligt.
- Og nu har jeg en ond tvilling? - Han er snarere vildledt.
Hvis det lykkes den anden Strange at vende et absolut punkt i vores univers ...
- Du mener at redde Christine. - Du kan ikke redde hende, Stephen.
Det tidsparadoks, der opstår, vil ødelægge dette univers.
Vores tid er ved at løbe ud.
Den eneste magiker, der er stærk nok til at stoppe dr. Strange, er ...
... dig, dr. Strange.
Så virkeligheden er ved at falde fra hinanden, -
- og kun du kan stoppe det, fordi det er dig, der forårsager det?
- Vi har været ude for mærkeligere ting. - Men ønsker du at stoppe ham?
- Var du ikke forelsket i Christine? - Det er jeg vist nødt til.
I det mindste for at redde dig.
Vishantiernes Beskyttelse, en stærk forsvarsbeværgelse.
Kender jeg mig selv ret, får jeg brug for den.
Hvordan vil du finde ham?
Han har fundet mig.
- Det er ikke godt. - Niks, det er det ikke.
Held og lykke!
Hallo?
Hvor er jeg?
Spørgsmålet er: Hvornår er du?
Du skal ikke være bange, gamle ven, for vi er en og samme.
- Hvad er der sket med dig? - Jeg havde brug for dig alene.
Der var ikke brug for Wong eller den Ældste.
De ville ikke forstå det.
De kendte hende ikke.
Vi kendte hende. Vi elskede hende.
Du kan ikke få hende tilbage. Verden er ved at falde fra hinanden.
Du kan ikke lyve for mig. Jeg er dig!
Hvor ofte har vi ikke siddet i Sanctum Sanctorum med Tidsstenen i hånden -
- og vidst, at vi kunne tage tilbage og samle mod?
Jeg havde modet.
I flere århundreder ofrede jeg alt for Christine.
Og kan du redde hende nu?
Nej, Stephen.
Det kan vi.
Vores kræfter er udvandede, når de er delt mellem os.
Men når vi bliver et hele igen, kan vi redde hende.
- Det kan vi ikke. - Du tror ikke på det, men du får se.
Den Ældste har advaret os. Hvis vi redder Christine, tilintetgør vi verden.
Hun forstår det jo ikke. Vi elsker Christine.
Det er ikke kærlighed.
Det er hovmod, vores behov for at ordne alt.
Det var det, der fik os til at studere de mystiske kunster.
- Og se os så nu. - Du er vanvittig.
- Jeg bliver hel igen. - Nej. Det rabler fuldstændig for dig.
Men verden har stadig en chance.
Du kan ikke redde hende. Hun er død.
- Du er nødt til at give slip. - Jeg kan ikke vende om nu.
Hvor er det godt at se dig.
Christine?
Stephen, du lovede mig creme brulé.
- Det ved jeg godt. - Vi kan være sammen igen.
Stephen, jeg elsker dig.
Jeg elsker dig.
Jeg ville ønske, det var sandt, men du ... er ikke hende.
- Du kan ikke gøre det her. - Men det er vi nødt til.
Nej ...
Christine? Christine ...
Hvad?
- Det er mig, Christine. - Åh gud, hvad foregår der?
Jeg har bragt dig tilbage. Jeg har reddet dig.
Nej, det her ... Det er ikke virkeligt!
Det er et mareridt! Nej, lad mig være!
- Jeg kan ordne det. - Nej! Gå væk!
Christine. Christine!
Nej!
Det her skulle ikke ske. Nej!
Stephen, hvad foregår der?
Du kan stoppe det her.
- Vil du ikke nok ordne det? - Ligesom du ordnede det med Christine?
- Jeg tog fejl. - Du blev advaret.
Det ved jeg, men verden skal ikke bøde for mit hovmod.
Jeg har læst om dig, fornemmet din tilstedeværelse.
Du er en gud. Du kan omgøre det her.
Jeg er ikke en gud, og det er du heller ikke.
Så straf mig. Ikke verden, ikke Christine.
Hvis jeg kunne straffe dig i stedet, ville jeg gøre det.
Men jeg kan ikke blande mig.
Du burde om nogen kunne forstå, -
- at blander man sig i tid og hændelser, fører det blot til mere ødelæggelse.
Nej. Nej!
Det her skulle ikke ske!
Christine. Åh nej.
- Jeg er ked af det. - Stephen?
Hvad har du gjort?
Nej, nej, nej ...
Undskyld.
Jeg er frygtelig ked af det.
Ét liv, ét valg, ét øjeblik -
- kan lægge hele universet øde.
Oversættelse: Brian Christensen Scandinavian Text Service