Попрощайтеся зі старомодним товчком
і привітайтеся з розкішшю.
Представляємо Luxos MT.
Найдосконаліший у світі унітаз класу люкс.
LUXOS MT ДЕФЕКАЦІЯ МАЙБУТНЬОГО
Він докорінно змінить ваше уявлення про туалет.
- Правда ж, Сінді? - Щира.
Гріється, миється, дезодорує.
У комплекті – стандартна система потрійного змивання «Торнадо»,
підключається до розумного дому.
А розповість нам про нього амбасадор бренду Luxos
і триразовий чемпіон НБА Нік Брендес.
ЦІЛКОМ АВТОМАТИЧНИЙ
НІК БРЕНДЕС АМБАСАДОР БРЕНДУ LUXOS
Які глядачі.
- Люблю тебе, Нік! - Я вас теж.
- Дякую, Сінді. Джим, дружбан. - Та ну. Що ти.
Приємно тут у вас.
Ти чемпіон НБА, ти багатий, вродливий,
усі тебе люблять...
Вибач, це був сумнів?
Бо я не можу заперечити сказане.
Ти маєш кілька успішних бізнесів.
Скажи: чому унітази?
- Замість кросівок чи текіли? - Точно.
Бо це все вже було.
Я завжди кажу:
«Нащо спізнюватися на гулянку, якщо можна організувати свою?»
Давай.
До речі, про гулянку.
- Музика лунає звідти? - Так.
Там є вбудовані Bluetooth-колонки.
ВБУДОВАНІ КОЛОНКИ
- О ні! - Хіба це можливо?
Ну, показуй.
Як вона танцює!
Суть у тому, що Luxos MT змінить правила гри.
Сидіти на такому унітазі – це як відпустка,
тільки щоденна.
Люди, це Нік Брендес!
Привіт.
А чому ти тут?
Я фанатка унітазів.
- Я працюю. - Я знаю. Слухай, я лише...
Свято. Я була приголомшена. І повелась як мудачка.
Не посперечаєшся.
Стій.
Я прошу вибачення.
На гулянки більше не розраховуй.
Я ціную те, що ти про мене дбаєш,
хай навіть я іноді не знаю, що з цим робити.
Ну, я не скажу, що ти не попереджала.
Не скажеш.
Слухай, я знаю, що цього – наших стосунків – не повинно було бути.
Принаймні не так, як ми зійшлися.
- Ти явно жалкуєш. - Нік, я...
Ні. Я це відчуваю.
Повір, я б хотів, щоб усе склалося не так,
але невдалий початок не означає невдалого продовження.
Мел, для мене це щось справжнє.
Ти просто не старайся так сильно.
Так буває, коли вилітаєш у другому раунді Драфту.
До кінця карʼєри й життя намагаєшся все надолужити.
Зі мною не треба.
У тебе є якась гримерка?
Так. І непогана.
Веди.
ДРУЗІ ТА СУСІДИ
Це що таке?
Я розумію: мазня така, наче хтось пензлі витирав,
але це Рой Ліхтенштейн.
Я знаю, хто такий Ліхтенштейн, ти, дурко.
Я питала, чому ти мені показуєш погане фото?
- Бо я його вкраду. - Я не лізу в мистецтво.
- І ти не лізь. - Та ну.
З коштовностей і годинників мало прибутку.
А така жирна здобич – ризик той самий, а плюсів значно більше.
Здобич? Ти раптом Джеймсом Кааном став?
Ти точно знаєш продавця.
- Рокко, які в мене правила по картинах? - Ніяких картин!
Ці артдилери – інша порода.
Кажу тобі. Це дикуни.
Востаннє її продали на аукціоні
більш ніж за мільйон доларів.
Сім років тому.
Я був у будинку, де вона висить.
Вкраду, заміню на підробку, ніхто не помітить різниці.
- Легко. - Як знаєш, що там не підробка?
Бо її власник, мабуть, купив її в самого Ларрі Ґаґосяна.
Це невпевнений у собі нарцис, уся його самооцінка – в активах.
Йому байдуже, гарна ця річ чи ні, аби це був оригінал.
Знаю таких.
Погоджуйся. Накину тобі ще десять відсотків.
Ти й пальцем не ворухнеш. Тільки познайом.
Пальцем ворушити доведеться, і за це я візьму ще 20.
А якщо спалишся, я тебе не знаю.
Але слухай уважно. Зробиш усе як я кажу.
«Пікк пакк». Не імпровізувати.
- Так, я тебе почув. - Скажи.
- «Пікк пакк». - Розумака.
Не імпровізувати.
Іди з моєї крамниці.
Я скажу, коли буде на мазі.
Рокко.
- Здається, натрапили на сланцевий пласт. - А що це значить?
Моїм людям доведеться кілька тижнів його проламувати,
витягати.
А не можна його якось обійти?
Та можна.
Якщо хочете посунути будинок на сто метрів у той бік.
Жартую.
Але я не можу копати під фундамент у твердій породі. Треба витягати.
Філ, куди навантажувач?
- Зараз, хвилинку. - То... Філ,
у що нам це обійдеться?
Точну суму назвати не можу, доки не почнемо демонтаж,
бо не видно, чи там глибоко.
Треба замовляти важку техніку. Може, підривати.
Ви підірвете мені двір?
Я – ні. Я запрошу спеціалістів.
Орієнтовно, Філ?
Яка глибина в цієї нашої сраки?
Двісті тисяч. Плюс-мінус.
Ясно.
Може, поставимо на паузу?
Запросимо геодезиста, спитаємо в архітектора.
- Мабуть, варто... - Ні.
Що ж, рішення за вами.
Але якщо зупинити роботу, я відправлю хлопців на наступний обʼєкт.
Філ, у цьому нема потреби. Скиньте мейлом кошторис, ми розберемося.
Скину.
Привіт.
- Я тебе не бачив. - Сюрприз.
Класна пісня.
- Що в тебе зараз? - Хімія.
Забий на хімію.
Ідеш зі мною.
Давай швидше. Дужче.
У тебе такий великий член.
Довби! Дужче, сильніше.
Я кінчу! Я кінчаю!
Так!
У суботу день народження Генрі.
Точно. Скільки йому, шість?
Пʼять.
Прикольний вік. Відзначати будете?
Повезу його в Бостон, до моїх батьків.
Клас. А коли повернешся?
Точно не знаю.
Мені треба від усього втекти ненадовго.
Коли повернешся, якщо захочеш, можемо поїхати в місто,
знайти готель, втекти від усього разом.
Та ні. Не обовʼязково.
Я знаю. Спати разом взагалі не обовʼязково.
Це правда.
Я вже думаю, що, може, й не варто.
Ти про що?
Я думаю, що ми вже достатньо награлися.
Давай розбіжимося, поки не приїлося.
Ти мені подобаєшся, Куп. Дуже.
Може, навіть занадто.
Але коли я з тобою, то не завжди сама собі подобаюся.
Чекай, чекай.
Сем, я знаю, що я минулі кілька днів трохи заморочений...
Ти не готовий до справжніх стосунків. Принаймні зі мною.
А я не можу вічно бути інтрижкою примхливого холостяка середнього віку.
Я не вважаю тебе такою.
Та ну, Куп. Я дарую тобі квиток на волю.
Бери.
Здається, вибору в мене немає.
Знов помилка.
Сем...
Це ти.
Пообідня втіха з Сем?
Так. Боюся, що це була лебедина пісня.
Як шкода.
- Так? - Ну, все нормально.
Добре. Клас.
За інтимними подробицями я не скучатиму.
- Ой-ой! Саме там. - Ну все.
- А поговоримо... - Там.
- О, так! - ...про щось інше?
Добре, про що хочеш поговорити?
- Будь-що інше. Як нова робота? - Добре.
Справді, дуже добре. Запропонували регулярні виступи.
Чотири вечори на тиждень у The Tap, прайм-тайм, постер у вітрині.
- Усе, що тільки можна. - Ну супер.
Я тобою пишаюся. Поздоровляю.
- Дякую. - Ого, тепер з нас двох ти маєш роботу.
Як на безробітного, ти заклопотаний.
Таке враження, що я в цьому будинку зовсім сама, щодня.
Так, крихітко, але не сьогодні.
Кабельне кличе.
Хочу повідомити про вбивство.
- Чудово. - Сідайте.
А можна подивитися кіно, зняте після мого народження?
Ні.
- Кого вбили? - Мене.
ГАНТЕР КУПЕР АМФЕТАМІН
Так.
Глянь угору.
Минув лише рік.
Ти поки що на стадії горя.
Уявляєш, що вони знову зійдуться
і все стане, як було.
Коли забудеш цю свою фантазію, зрозумієш – розлучення має свої переваги.
Які, наприклад?
З двома предками ти в меншості,
а з одним легше вислизати непоміченим.
Але штука в тому, щоб зіштовхувати їх і отримувати бажане.
Я так робив, ще коли вони були одружені.
А ти не такий простий, яким здаєшся, Гантере Купер.
Надіюся.
Хто там?
- Чорт. - Негайно відімкніть.
Прогули й незаконне проникнення – підстава для тривоги, але...
Незаконне проникнення? Та ну.
Ви так говорите, наче він був у масці і з болторізом.
Він дурів за лаштунками сцени з друзями.
На жаль, усе значно серйозніше.
Гантер роздавав наркотики одноліткам.
- Не зрозумів? - Що?
Вони нюхали його аддералл у гримерці.
У Мейфілді нульова толерантність до продажу наркотиків у школі.
Я не можу закрити на це очі.
На жаль, Гантера буде відраховано.
- Одну секунду. Будь ласка. - Стривайте, стривайте.
Наш син не драґ-дилер.
У нього РДУГ.
Чи приймають підлітки погані рішення?
Так, це прошито в їхній ДНК.
Але він іще ніколи не косячив.
Заслуговує другий шанс.
Містере Купер, це вже не перша наша зустріч
на тему поведінки Гантера.
- Пропуски, невиконані завдання... - Про що ви говорите?
- Що вона... - Куп...
Були зустрічі без мене?
Вони були у твоєму календарі.
А чому ти по телефону не розказала, що було?
Не зараз, будь ласка.
Я розумію, в яке становище вас поставив наш син.
У себе на психотерапії я щодня бачу проблемних підлітків.
І завжди зважаю на помʼякшувальні обставини.
Може, старші діти змусили його поділитися рецептом?
Він хотів їх вразити.
Він не продавав наркотики, а хотів зійти за свого.
Але його буде покарано.
Ми особисто гарантуємо, що більше такого не станеться.
На жаль, у мене звʼязані руки.
Лейло, я бачила внизу в холі великий термометр.
Цьогорічний збір коштів на новий спорткомплекс.
Вам не вистачає.
Скільки потрібно, щоб перекрити?
- Місіс Купер. - Ні. Гантер – добра дитина.
Ви ж знаєте. Ми знаємо.
У школи є потреби. Всі у виграші.
Тому кажіть.
Який нині тариф на закриття очей?
Двісті сорок тисяч доларів, Мел?
Господи.
Нашого сина хотіли вигнати
з найкращої школи штату Нью-Йорк,
а це поставить хрест на пристойному коледжі.
І я не бачу, щоб ти якось намагався це виправити.
Ми могли її переконати. Апелювати до розуму.
Ми ж лише сто років знайомі.
Вона його назвала драґ-дилером.
І ти пообіцяла їй чверть мільйона доларів.
Вибач. Я думала, вона скаже 20 чи 30.
То почала б так. А не з чистого чека.
Знаєш що? Ти в нас великий гедж-фондист.
Чого сам не вів переговори?
На переговорах потрібні переваги.
А ти їх моментально віддала, коли розкрила рота.
«Який тариф на закриття очей?» Господи.
Ану стій. Усе сказав?
Клопоту з одним дитям мені на сьогодні досить.
Ти!
Тебе покарано.
І домашній арешт.
- Назавжди. - Мамо...
І було б дуже розумно саме зараз помовчати.
Бові? Я не знав, що ти його любиш.
Він нормальний.
Ого.
Аналізуй ситуацію, Куп. Недоречно грати класного татка.
Удачі, малий.
Дівчатка, вклоніться бабусі.
Мамо...
Добре доїхали?
Так.
Радий знову бачити.
Барні.
А він так само не говорить корейською?
Він її вчить.
Повільно.
- Містере Пак, вітаємо. - Дівчатка...
Як твої батьки, Барні?
Так само, сер.
Ти ще вживаєш скотч?
Інколи буває.
Це для особливої нагоди.
Cantrell Gold 40-річної витримки.
Дякую, сер.
Тату...
Як ви, все добре?
Так.
Дівчатка...
Вклоніться.
Ви так виросли.
Дівчатка, покажете бабуні з дідом бічні двері?
Вибачте за безлад.
Ремонт просувається повільніше, ніж ми розраховували.
Що скажеш?
Не знаю. Це якось...
Такі штуки мені здаються радше провокативними,
ніж з якимось реальним змістом.
Кому це буде цікаво через пʼять років?
Але я не мистецтвознавець.
Хибних відповідей немає.
У цьому краса мистецтва.
Ага.
Хто тобі сказав?
Як я була мала, моя тітка працювала гідом музею Bellapart у Санто-Домінґо.
На літніх канікулах я завжди дивилась, як вона проводить екскурсії.
А ти не передумаєш?
З чим?
З цією справою. З усім цим.
Ти вже мене затираєш?
- Ні. Зовсім ні. - А що тоді?
Просто кажу: якщо нас зловлять,
я викручуся, найму юриста.
А що буде з тобою?
- Не треба мене захищати. - Ну, добре.
Бо я все одно не вмію.
Але хіба ти не ризикуєш усім?
Чим я ризикую?
По-твоєму, мені є що втрачати?
Добре, партнерко.
А що скажеш про цю?
Тут є над чим подумати, правда?
Художник колись був вівтарним служкою в Дюссельдорфі.
Скоріш за все, ґвалтований.
Однозначно козел.
Я Крістіан Томассон. Власник галереї,
- добре це чи погано. - Ясно. Дуже приємно.
- Я так розумію, в нас є спільна подруга? - Я так розумію, це правда.
Вона вас дуже точно описала.
- Невже? - Ага.
- А хто ваша дама? - Партнер.
Дуже приємно.
«Аншанте».
Партнер?
Прекрасно.
Я бачив, як ви дивилися на цю картину.
Так, вона провокативна.
Так. Як і майже вся ця мазанина.
Але чи є в ній щось хороше?
Це підступне питання.
Ідіть зі мною. На арт-балачку.
Цей витвір важко було придбати.
Особливо за такий короткий термін.
Тобто на нього вже хтось зазіхав?
Одна лесбійка в Бушвіку вишукує мені весь абстрактний поп-арт.
- Неймовірно. - Це вона на нас дивиться?
Дуже близько до ідеалу.
Акрилові фарби Magna, якими малював Ліхтенштейн, практично неможливо знайти.
Сучасні акрилові фарби водорозчинні,
але Magna змішували зі скипидаром.
Фарби Golden Artists Colors найближчі до глянсового покриття Magna,
але не точний відповідник.
Уважний погляд вони витримають, а от хімічний аналіз – ні.
Там не будуть аналізувати.
Чому ви такі впевнені?
Ви знаєте свою роботу, я – свою.
Ви цим ніколи не займалися?
- Я швидко вчуся. - Ви турист.
Туристи мене нервують.
І все ж ви тут.
Так, я справді тут.
Лу вірить у вас, я вірю в Лу.
Та я не переконаний, що ви все зробите.
Те, що ви подзвонили своїй лесбійці в Бушвік,
наводить на думку, що ви вірите, що я все зроблю.
Отже, міняємо оригінал на підробку, оригінал приносимо вам, а далі?
Спочатку я автентифікую твір, а потім є два зацікавлені покупці.
Один криптовик підшукує собі матеріальні активи,
а другий – його колишній роботодавець.
Там такого намішано – смакота.
Розраховую, що буде заруба.
Ніби перспективно.
Яка різниця.
Я вирішив, що ви мені подобаєтеся.
Я це ціную.
А тепер вибачте,
треба роздобути кільком клієнтам психоделіку.
Не сумуйте.
Нам привезли плитку для басейну.
Дуже гарна, ручна робота з Португалії.
Барні сам вибирав.
Гарно буде, коли буде готово, доню.
Але нас турбують дівчатка.
Шум, пилюка, чужі чоловіки туди-сюди сновигають.
Це лише на кілька місяців.
Ми з матірʼю поговорили.
Поживете в нашій міській квартирі, доки не закінчиться ремонт.
Я вдячна за пропозицію.
Але я думаю, що переїзд буде шкідливий для дівчаток.
Шкідливіший, ніж жити в цьому хаосі?
Він повинен був орендувати інший будинок.
Діти, ми хочемо, щоб вам було комфортно.
Нам і так комфортно.
Комфортно? Це комфорт?
Вечеряти в зимовому саду?
Може, я принесу віскі?
А, пані теща. Ви щось хотіли?
Ґрейс мені сказала, що в тебе невеличкі фінансові труднощі.
- Хочу допомогти. - Це зайве.
Мені буде легше на душі, якщо її це не гризтиме.
Не знаю, що вам сказала Ґрейс, але турбуватися нема про що.
Я просто заохочую відповідальне ставлення до фінансів.
Це мінуси шлюбу з менеджером приватних капіталів.
Моя дочка не клієнтка.
Вона твоя дружина.
Не бійся.
Це залишиться між нами.
Я тримаю особистий рахунок якраз для таких екстрених випадків.
Ви дуже щедрі, місіс Пак, але це не екстрений випадок...
Ти заробляв би значно більше, якби працював у містера Пака.
Так.
Прикро, що ти не говориш корейською.
Прикро, що він такий індик надутий.
Гантере, ми ще не говорили про те, що сталося в школі.
- А нащо? - Бо тебе ледь не відрахували.
- Тебе це не турбує? - Та не дуже.
Перчені палички не бачили?
Зʼїж те, від чого кишки не скрутить.
Зробити тобі смузі?
- Ні, дякую. - Гантере.
Я хочу зрозуміти, що сталося.
Я прогуляв урок. Нічого складного.
А що з ліками? Ти їх продавав?
Ні! Що?
Можна зрозуміти, якщо ти хочеш вразити однолітків.
«Аддералл» – наркотик, його не роздають...
Господи. Скільки можна?
Стоп. Ти куди?
Я не сказала, що ми договорили.
Подаруночок тобі принесла.
То як воно, бути головним героєм Мейфілду?
Десятикласниці бомблять у директ?
Ага, забомбили вже.
Це ти записав?
Так.
Офігіти, Гантере. Виявляється, в тебе є душа.
Відчепися.
СПОРТЗАЛ «МІЦНА ДУПА У НІКА»
КУПЕР, ЕНДРЮ ЧЛЕНСТВО – ДІЙСНИЙ
Алі?
Привіт, я не знав, що ти у нас.
Та я позичила в Енді.
Він більше не ходить, жаль, якщо пропаде.
Вибач, абонемент передачі не підлягає.
Дружини теж, а проте...
А зробімо так.
Візьми пробну перепустку.
Якщо вирішиш купити абонемент, у нас діє знижка для друзів і родичів.
Дякую, Нік.
Я ні те, ні те.
Розважлива людина сприйняла б як попередження
поліцію та рвану рану від зубів вовкодава,
яскраві неонові знаки від всесвіту,
що натякають: «Знайди іншу роботу».
Але для мене то був не варіант.
Ви розбираєтеся?
Не особливо.
Полотно...
Раму зʼєднуємо так.
Кутики я розтягую оцим...
Задні двері відчинено.
У сфері американського попарту Рой Ліхтенштейн ділить перше місце
з Джеффом Кунсом як фаворит покупців, яким насрати на мистецтво,
для них це приваблива інвестиція.
Це так звані квазіколекціонери.
Цю картину, «Square», 1983 року,
найпевніше, придбали як цінний актив,
а не з огляду на художню цінність.
Хоча прикро.
Мені подобалися твори Ліхтенштейна.
Особливо картини за коміксами.
Уже було ясно, що мої витрати завжди випереджатимуть заробітки.
Тому така дорога здобич, як ця картина,
означала більше грошей і менше крадіжок.
Більший ризик, більший виторг.
Чи то я просто почав кайфувати.
Усе добре.
Ні, я, боягузе.
- Я не боягуз. - Діти.
Заспокойтеся. Скоро приїдемо до бабусі з дідусем.
Дзінь-дзінь!
От же ж.
- Стій. Чекай. - Привіт, люба.
Зайчику.
Привіт!
Я чув, у когось завтра день народження! Ти щось про це знаєш?
- Йому буде пʼять! - Справді?
Ходімо, побачимо, чи є в нас торт.
Подивіться там на столі.
Там подарунки.
Усе добре?
Так. Просто довго їхали.
Тоді ходімо.
- Собака? - Так.
Доню.
Добре, що ти вдома.
Досить!
Активніше з сідницями. Стискаємо вгорі.
Я хочу це бачити. Чудово. Добре.
Прекрасно позаймалися.
Памʼятаємо про розтяжку. Чекаю через тиждень.
Алі?
Привіт, Брюс.
Ти чому тут?
Тому, що й усі.
Перетворюю дупу на вбивчу зброю.
Я тебе не переслідую, якщо ти злякався.
Звісно, що ні.
Я живу тепер в Енді.
У нього був гостьовий абонемент.
Надіюся, тебе це не бентежить.
У тебе гарний вигляд.
Здоровий.
Тобто не...
Мабуть, переїзд пішов мені на користь.
Я більше спілкуюся з Енді.
Знову почала виступати.
- Справді? - Так.
У барі The Tap.
Там переважно пʼянички-завсідники перекрикують мої пісні.
Важке.
Ти ожила, займаєшся справами,
граєш десь, окрім мого газону.
Капець. Ти таки не стримався.
Мені бракує цих концертів.
Не сумніваюся.
Твоїй дружині теж бракує.
Можу вернутись і приймати заявки.
Вибач, батьківські обовʼязки.
Радий був тебе бачити.
Може, як-небудь забіжу в бар.
Супер.
Побачимося на дупотреньці.
Чого це я? На дупотреньці?
Нічого собі. Друже мій, а я тебе недооцінив.
Я до такого звик.
У цього туриста міцні горішки!
Так! Кльово!
То що тепер?
Дайте мені хвилинку.
- Що? - Ти дуже гарна.
Це тому, що потім ти ведеш мене вечеряти.
Добре, добре.
Моїм людям треба кілька годин на автентифікацію.
А тимчасом
бачу, що ти вдягнена для свята.
Тому ходімо святкувати!
Агов!
Це ваше!
- Дякую. - Аякже!
Прямо на столі.
Може, потім.
Думав, ви, хлопці з Ліги плюща, любите цукерки для носа.
Та якось...
Ну, а ти, лялечко?
Будеш?
Так.
Що? Ми ж святкуємо, правда?
Думаю, що так!
Ану, ану, ану!
Нічого собі.
Добре?
- Таки так. - Мені треба потанцювати.
Вибач.
Нічого такий клубчик.
Класно тут?
Люблю я тут чілити.
Так! Це супер!
То у вас з цією ціпою...
Ні, у нас суто професійні стосунки.
Ясно.
Мабуть, воно й на краще.
Ти красивий мужик, але для таких кралечок, мабуть, застарий.
Як скажеш.
Ще нюхнеш?
Ой, ні. Мені вже досить.
Завжди є простір для більшого.
Так.
Як добре!
Я цеє, піду...
Танцювати.
Куп!
Іди сюди.
- Добре. - Тобі треба відпочити.
Це так очевидно?
Я тебе знаю краще, ніж ти думаєш.
Так. Можливо.
Ну давай. Танцюй зі мною.
Танцюрист з мене ніякий.
Ще кілька тижнів тому з тебе був ніякий злодій.
Може, ти й танцюрист хороший, але не знаєш.
Ну добре.
Ого. Добре.
Бачиш? Умієш рухатися.
Думаю, це кокс у мені говорить.
Куп, не сумуй.
- Ти про що? Я не сумую. - Ти завжди сумний.
Я ж бачу.
По очах видно.
Я піду візьму ще... випити.
Ти ще щось хочеш?
- Я продовжу з бульбашками. - Добре. Я туди й назад.
Елена!
Це ти.
А я вже боявся, що ти...
забула про мене.
Та яке там. Ми ж через тебе сюди прийшли.
Мабуть, так.
Але я тут подумав. Може, ми з тобою тут, ну, цеє...
не тільки тому.
- Он як? - Ага.
- А чому ще? - Я покажу.
Ні. Дякую.
Спокійно, «чачо». Легше.
Та ну. «Легше» – це для дітей, «ґуапа».
Я люблю грубо.
Пусти.
У вас тут усе добре?
У нас тут інтимний момент.
- Ти як? - Усе нормально.
- Точно? - Я в нормі.
- Добре. - Ти почув відповідь, старий.
Я думаю, може, нам краще...
- Боже. - ...піднятися нагору.
Б****.
- Паскуда. Боляче ж. - Прокляття.
Тихо.
Нахер, гівнюк старий.
Глибоко вдихнемо.
Бігом!
Не крутися!
Ти мене втопиш.
- Не смикайся. Не втирай. - Боляче.
Буде гірше.
Так краще?
- Так. Трохи. Не знаю. - Чим ти думав?
Добре, не дякуй.
- У мене все було під контролем. - Мені так не здалося.
Ти знаєш, скільки разів мужики терлись об мене членами
в таких гадючниках?
Звісно, не знаєш. Бо ти мужик.
- Я хотів тобі допомогти. - Будь ласкавий.
Як надумаєш мене захищати,
спершу дочекайся, коли нам заплатять.
Тому ти злишся? Жартуєш?
Велике діло. Вкрадемо щось інше.
Мені потрібні були ті гроші!
А знаєш що?
Ти просто багатій, який втратив бабки
і тепер думає, що йому гаплик, але ти нічого не знаєш.
Ти ніколи не голодував. Твої діти не будуть голодні.
Ти хочеш повернути своє, бо знаєш тільки одне – як бути багатим.
- Елено... - Ти не знаєш, що таке справжні злидні.
Та фігня, на яку ти нарікаєш...
Та більшість людей...
Готові вбити за таке.
- Я тобі компенсую! - Я на це розраховую.
Ти мене отак тут покинеш?
- Покину. - Я тобі прощаю.
За газ.
Пішов ти.
То був перцевий спрей.
ПОВІДОМЛЕННЯ
САМАНТА НЕ СПИШ?
У БОСТОНІ З ДІТЬМИ. ЗАБУВ?
З відʼїздом Сем у мене зʼявився вибір.
Я міг нажлуктитися віскі й заснути
під телевізор у себе вдома...
або міг пошукати щось коштовне вдома у неї.
«Це для особливої нагоди».
БАРНІ ЧХВЕ САНДРА ПАК
Чорт.
Лажа.
Чорт.
Ну давай, давай!
Я знав, що залазити до колишньої коханки
неетично з багатьох поглядів...
А насправді з усіх.
Але коли ти вперше за десять років знов нюхнув,
заполірувався віскі,
тобі пшикнули перцем в очі – і все це за одну годину,
можна сказати, що правильний вибір – не у твоїй компетенції.
Я знав одне – Сем поїхала з міста,
у мене касовий розрив у 150 штук через лажу з картиною,
а французькі двері Сем не замикаються.
Боже.
Цю сцену ви памʼятаєте.
На підлозі калюжа крові,
я сильно гепнувся головою,
тому не одразу збагнув, що покійник біля мене –
це Пол Левітт, колишній Сем.
Якщо й був момент, коли я щиро хотів завʼязати,
то це був він.
Я втомився так, як не втомлювався ще ніколи.
Так втомився, що хотів просто заплющити очі,
розтулити рота і впустити воду в легені.
І якби я знав, що мене чекає далі,
то, мабуть, так би й зробив.
Але насправді –
і це до болю чітка правда, –
я ніфіга не знав.
Класний удар.
Дякую.
Чим ти займався вчора ввечері?
Та так, особливо нічим.
А ти?
Та я теж.
Поїхали.
Переклад субтитрів: Олена Любенко