- Tidligere på The Handmaid's tale... - Nick fortalte meg alt.
Jeg stoppet motstandsbevegelsens planer.
Du later som jeg bare er en kommandør når det passer deg.
Du ga opp de kvinnene for å redde deg selv.
Jeg stolte på deg.
Du bør bare stole på deg selv.
Kommandør Bell vil ha Janine.
- Min kjære jente. Tilpasser hun seg? - Vi har jobbet med det hele morgenen.
Hun er ikke klar for offentligheten ennå.
- Konene var så avvisende i dag. - De må minnes på hvem du er.
Et ordentlig bryllup vil minne dem på det.
Ok, vi må gifte oss i Boston.
En stor feiring som passer den øverste kommandøren,
med alle kommandører og koner.
Hun blir dronning av Gilead.
- Hvor skal du være, June? - I bryllupet.
Alle tjenerinnene? Én stor gruppe? Anonyme?
- Jeg blir med. - De har ingen våpen.
Vi tar dem med til rødesenteret, og gir dem til tjenerinnene i bryllupet.
Vi bruker alle vennene våre, alle og enhver som hater Gilead.
Alle som har blitt sviktet av det stedet.
Jeg har satt opp et møte for deg.
Avdelingen for omplassering vil høre planen din i morgen.
- Jeg går glipp av bryllupet. - Et lite offer.
Jeg liker ikke å dra før bryllupet, men det er uunngåelig.
La revolusjonen begynne.
Kjære Gud, gi oss styrke til å drepe de jævlene.
De ville at vi skulle se ut som vi var dynket i blod.
En eventyrfigur i rød kappe.
Det virker latterlig nå
å tenke på hvor viktige klær var for oss før.
Vi hadde skap fulle av dem.
Vi tok jobber vi hatet så vi kunne kjøpe flere av dem.
Så vi kunne være moteriktige. Så vi kunne være trendy.
Vi klarte ikke å bli kvitt dem.
Så vi kastet dem på søppelfyllinger.
Vi forgiftet vannet.
Vi forårsaket økologisk kollaps.
Alt fordi vi trodde at klærne vi tok på oss
fortalte verden hvem vi var.
Det var en løgn.
En løgn Gilead også trodde på.
Så de tildelte oss farger.
De bestemte hva vi gikk med.
Hvem vi kunne være.
De brukte klærne våre til å splitte oss.
Til å umenneskeliggjøre oss.
Men i kveld vil de klærne være våpnene våre.
I kveld skal vi bruke disse klærne til å starte en krig.
De kledde oss i rødt, blodets farge, for å merke oss.
De glemte at det også er raseriets farge.
- Lovet være. - Velsignet være frukten.
"Kom, la oss juble for Herren."
"For Herren er en mektig Gud, en stor konge over alle guder."
"Kom, vi vil bøye oss og tilbe, bøye kne for Herren, vår skaper!"
Kjære Gud, vi er samlet her
for å feire en ny begynnelse,
et nytt ekteskap mellom de trofaste og de rettferdige.
I samsvar med Gileads guddommelige lover,
kommandant Wharton,
som du lover troskap og hengivenhet til din nye kone,
så fornyer vi alle troskap og hengivenhet til henne.
For vi ærer Gud når vi holder fast ved våre koner.
Vi er ikke lenger to, men av ett legeme.
Det som Gud har sammenføyd, skal mennesker ikke skille.
Kjære Gud,
vi ber om at du velsigner foreningen og tilgir oss våre synder,
og renser oss fra all urettferdighet og fristelser fra viljen.
Vi har alle syndet og manglet Guds ære.
Vi er alle tarvelige, vikende,
men i din visdom lar du oss angre
og lede oss hjem etter ditt ønske, allmektige Gud.
Vi venter. Plan B, del dem ut i mottakelsen.
Herre, gjør denne nye unionen like fruktbar
som den velsignede unionen med min egen kone
og mitt eget barn, det første og evige.
Jenter, hils på søstrene deres fra rødesenteret.
Velsignet være frukten.
- Måtte Herren åpne den. - Gud være med dere.
Mine damer og herrer, ta godt imot kommandant og Mrs. Gabriel Wharton.
Ja, favorittjenta mi. Ja, for det meste.
Det er greit, men jeg må spørre om...
- Joseph? - Serena.
- Hvorfor er du så nervøs? - Nervøs?
Hvorfor skulle jeg være nervøs?
Til tross for all pomp og prakt, har jeg ikke gitt opp målene våre.
Jeg er like forpliktet til reformene våre som alltid.
Enda mer makt til deg, Serena.
Ikke bare makt til meg, Joseph.
Makt til alle kvinnene i Gilead.
Ære være.
Unnskyld meg mens jeg besøker mine viktigste gjester.
Du vet, tjenerinnen din er min tjenerinne nå.
Du vet, faren min,
han har den beste tjenerinnen i hele landet.
Bare én seremoni, bang, tvillinger hver gang.
- Faen. Serena er på vei. - Pokker ta.
Tjenerinner, samle dere.
Jeg vil gjerne snakke med alle.
Jenter, samle dere fort for Mrs. Wharton.
Still deg bak.
Det betyr så mye for meg å ha dere alle her.
Jeg er smertelig klar over hvor lite takknemlighet vi viser dere
for deres hellige tjeneste.
Men forandring er på vei.
Jeg gjør det til mitt personlige mål.
Fantastisk. Jenter, si takk, Mrs. Wharton.
- Takk, Mrs. Wharton. - Tusen takk.
Jeg hadde en tjenerinne selv en gang.
Og jeg kunne ha vært snillere mot henne.
Hun kunne ha vært snillere mot meg.
Vi sa og gjorde utilgivelige ting mot hverandre.
Men det gjorde oss likeverdige med hensyn til hevn og trass.
Og nå kan jeg regne henne som en god venn.
Selv om det har vært en utfordring å reparere forholdet vårt,
tror jeg at min tidligere tjenerinne tilgir meg.
- Mrs. Wharton, Rita. - Rita?
Jeg snakket bare om tilgivelse og viktigheten av å gå videre.
Kanskje du kan dele hvordan du har gjort det.
Du setter deg et mål og jobber mot det.
- Hold øynene på målet, damer. - Ja. Utmerket.
Skulle ønske jeg kunne se ansiktene deres.
Beklager at jeg forstyrrer, Serena, men tiden er inne nå.
- Er det ikke for tidlig? - Nei. Nå er perfekt.
Greit.
Jeg kommer tilbake for et gruppebilde. Da skal alle masker av.
Jeg vil feire hver og en av dere som individer.
Måtte Gud velsigne dere og bevare dere.
- Lovet være. - Måtte Herren åpne.
- Denne veien. Denne veien, frue. - Takk.
Takk.
Gratulerer, sir.
- Hvor lang tid vil det ta? - En til to timer.
De drar hjem og sovner.
- Og så er vi i gang. - Velsignet være tjenerinnene.
- Ja, jeg vet det er godt. - Dette er nydelig.
- Jeg har fått nok, men... - Nei takk.
- Ta litt til. - Jeg tror jeg har fått nok.
Nei. Du fortjener det.
Du spiser som en fugl.
Få dem tilbake til rødesenteret.
Jeg blir med de utplasserte. Vær forsiktig.
Sørg for at han er bevisstløs.
Ikke vær redd. Gjør dem klare.
- Velsignet være frukten, kjære. - Måtte Herren åpne den.
På tide med vårt velsignede farvel. Raska på.
Mine jenter, tilbake til senteret. Resten til hjemmene deres.
Pene rekker, jenter. Reis dere nå.
Vi møtes på rødesenteret.
- Lykke til. - Ta vare på dem.
Tante Lydia, så godt å se deg før vi drar.
- Mrs. Wharton, du er vakker. - Takk.
Jeg ordner en tallerken til deg. Jeg hører den er god.
Selv om vi ikke har hatt et øyeblikk til å nyte den selv.
- Håper det smaker. Lovet være. - Lovet være.
June?
June.
June!
Lovet være, tante Lydia.
Tante Lydia. Jeg er så glad du kunne komme.
Lydia!
Du kom ikke på møtene mine!
Jeg tror June Osborne er her.
Du går fra vettet. June Osborne er i Alaska.
- Alaska? - Kommandør Lawrence, vær så snill.
Tante Lydia har hatt en lang dag og natt med reising.
Du må sette deg før du besvimer.
Gi henne en fruktbit. Hun hallusinerer.
Unnskyld, kan du gi tante Lydia en stor biff og et glass rødvin,
og litt kake til dessert? Tusen takk.
- Denne veien. - Ok.
Velkommen hjem, kommandant. Mrs. Wharton.
Det er en gave fra kommandør Bell sr. i salongen.
Takk. Jeg tror jeg vet hva det er.
Greit.
Å, ja.
Jeg har hatt lyst til å gjøre dette.
Velkommen til ditt nye hjem.
- Hva synes du? - Det er perfekt.
Vær så snill.
- Velsignet være frukten. - Måtte Herren åpne den.
- Jeg er kommandant Wharton. - Måtte Gud gjøre meg verdig.
Dette er en stor ære.
Hun er visst den mest fruktbare tjenerinnen i Gilead.
Men jeg er fruktbar.
Ja, selvfølgelig, hvis Gud vil
og vi skal prøve, men du er bare én person, kjære.
Nei.
Nei. Jeg vil ikke ha en tjenerinne i huset.
Vi har snakket om å ha en stor familie.
- Ofgabriel... - Ikke kall henne det.
- Det er navnet hennes. - Nei, det er det ikke.
Hun vil hjelpe oss å oppfylle vår plikt overfor Gud,
å bære frukt og bli mange som vårt hellige redskap.
Hun er ikke et redskap. Hun er et menneske.
- Hva heter du? - Ofgabriel, frue.
Nei. Hva heter du egentlig?
Christina.
Christina, forlat dette huset.
Løp. Og kom aldri tilbake.
Ofgabriel, gå på rommet ditt.
- Hva feiler det deg? - Jeg var dum som gjorde dette igjen.
- Serena! - Jeg tok feil av deg.
Jeg trodde du var en bedre mann, men du er akkurat som resten av dem.
Nok!
Jeg har hele tiden skjemt deg bort,
kompromittert, tilpasset meg.
Jeg har gjort radikale endringer i livet mitt.
Jeg har føyet meg til dine liberale holdninger,
men jeg vil ikke vende ryggen til Gud.
Tror du Gud ønsker dette avskyelige ekteskapet?
Du har lurt meg.
Serena.
Jeg tror han vil ha deg, Mrs. Wharton.
- Jeg kan ikke bli her. - Det har klikket for deg. Stopp!
Jeg forbyr deg å dra.
Slipp meg ut.
Nei.
Du er kona mi nå.
Din plass er i dette huset.
Du har ingen steder å dra. Du er under mitt...
Under ditt hva?
Ditt styre?
Hva skal du gjøre?
Kutte av meg fingeren? Slå meg med et belte?
Fordi alt det har skjedd med meg før.
Og jeg vil overleve det.
Og jeg vil overleve deg.
Jeg er ikke noe å overleve.
Jeg er en god mann.
Og en god ektemann.
Det kan du ikke være.
Du er en kommandør.
Gå til sides, Harry.
Mrs. Wharton vil gjerne dra.
- Sir, hvem satt der? - Unnskyld?
- Hvem satt der? - Tjenerinnene.
Tante Lydia. Føler du deg bedre?
Går det bra med jentene?
Selvsagt. De ligger trygt i sengene.
Jeg... Jeg lagde kjeks av oppskriften din.
- Jeg skal vise deg. - Jeg må se til jentene.
Det er noe som foregår.
Tante Lydia. Velsignet kveld. Hvordan var bryllupet?
Lås opp døra. Åpne den.
- Å, kom igjen. - Beklager, frue.
- Ok. - Åpne den!
- Peter, vær på vakt. - Ja, frue.
I himmelens navn.
De har vært til sengs i over en time, tante Lydia.
Bell.
Hva?
Gjenta det.
June Osborne.
Hyggelig å møte deg.
June?
- Hei. - Hei.
Takk.
Å, Herre, hevnens Gud. Kom frem, hevnens Gud.
Reis deg, jordens dommer, og straff de stolte.
Tror du ikke Herren vet hva du gjør?
Han som skapte øret, skal Han ikke høre?
Han som skapte øyet, skal Han ikke se?
Og Han som vet alt, skal Han ikke straffe de onde?
Peter.
- Nei. Lydia. - Din løgner.
Hva driver du med? Hvorfor er de fortsatt i klærne sine?
- Hvorfor gjemte de kaka si? - Tante Lydia.
Kom deg vekk fra henne, for faen.
- Hvem er du? - Du husker meg ikke.
- Hva heter du? - Hvorfor bryr du deg?
Hvorfor bryr du deg når du stjal det fra meg?
Jeg heter Moira.
Jævla hurpe.
- Du jobber med henne. - Hvem?
Jeg hadde rett. Hun er tilbake. Jeg vet at hun er tilbake.
- Hvor er hun? - Jeg vet ikke hvem du snakker om.
Hvor er hun?
Jeg vil ikke nøle med å skyte en forræder.
Si meg, hvor er June Osborne?
Jeg er her.
Jeg visste det. Jeg visste det.
- Du gjorde dette. - Nei, tante Lydia.
Du gjorde det.
Du lærte oss opp til å bli sånn.
Etter at du slo oss og lemlestet oss,
etter at du torturerte oss.
Etter at du tok barna våre.
Du gjorde dette.
Men jeg tror du har sett ting du ikke kan glemme.
Og jeg tror du har lært ting du ikke kan glemme.
Og jeg vet at innerst inne
vet du at voldtekt er voldtekt.
Og du vet at det ikke var vår feil.
Og vi fortjener ikke dette.
Og vi er ikke falne kvinner.
Vi reiser oss fordi i hver og en av oss
finnes en ulastelig sjel som Gud ga oss.
Den skriker bare
etter verdighet og frihet.
Ikke anta at du vet hva som er i hjertet mitt eller i Guds.
Ja. Nei, du har rett.
Det skal jeg ikke.
Men jeg vil at du skal spørre deg selv,
Lydia,
om du tror at Gud ønsker dette
for oss,
for jentene dine.
Om Gud tillater alt dette.
Eller finnes det en Gud
som vil gi makt til en kvinne som deg
til å stå opp for oss,
til å strekke seg mot lyset,
og endelig erklære at det er nok.
Fordi vi,
alle oss sammen...
Vi har fått nok.
Han skadet meg, tante Lydia.
De skadet oss.
De voldtok oss.
Men du ga oss til dem.
Jeg ville bare redde jentene mine.
Hvis du vil redde oss, la oss gå.
Vær så snill, tante Lydia.
Jeg er lei for at han såret deg, kjære.
Kom igjen. Kom igjen, la oss dra. La oss dra.
Kom igjen.
Gud, hjelp meg.
Herregud, hjelp meg. Gud, hjelp meg.
Gud, hjelp meg.
Vi tok klærne de brukte til å slavebinde oss, til å frigjøre oss.
Hvem var vi under de klærne?
Hvem kunne vi være?
Hvem hadde de hindret oss i å være?
Mødre og døtre, lesere og forfattere,
profesjonelle, venner.
Vi var sinte. Vi var opprømte.
Vi var klare for en ny start.
Kjolen ble uniformen vår.
Vi ble en hær.
En hær for å frigjøre oss fra kjolens fengsel.
For å frigjøre oss til å bli de vi var ment å være.
De vi fortjente å være.
Vi ville ta friheten vår og bruke hvert gram av den til å kjempe.
Dermed flyktet vi, vekk fra mørket,
inni oss og utenfor, og inn i lyset.
Tekst: Synnøve W. Fossestøl Iyuno