Viděli jste...
Nick mi všechno řekl.
Hnutí odporu plánuje masakr. Zavřel jsem ho.
Předstíráš, že nejsem Velitel ani Oko, ledaže se ti to hodí.
Obětoval jsi je, aby sis zachránil kůži.
June!
Spoléhala jsem na vás.
Tady se dá spoléhat jenom na sebe.
Velitel Bell chce Janine.
Mé drahé děvče. Už si uvyká?
Na uvykání pracujeme celé dopoledne.
Teď se nehodí ji veřejně vystavovat.
Manželky byly tak přezíravé.
Potřebují připomenout, s kým mají tu čest.
Připomene jim to řádná svatba.
Naše svatba musí proběhnout v Bostonu.
Velkolepá oslava hodná Nejvyššího Velitele,
s ostatními Veliteli a jejich manželkami.
Bude z ní královna gileádská.
- Kde budete vy, June? - Na té svatbě.
Všechny Služebnice? Obrovská skupina, anonymní?
- Jedu s tebou. - Nemají žádné zbraně.
Proneseme je do Rudého centra,
podstrčíme je umístěným Služebnicím na svatbě.
Využijeme všechny přátele. Do jednoho.
A ty, kteří nenávidí Gileád.
Ty, kterým ta země posrala život.
Domluvil jsem vám schůzku.
Odbor relokace občanů vyslechne váš plán zítra.
Utekla by mi svatba Whartonových.
Malá oběť.
Nerada opouštím děvčata před tou svatbou, ale co už.
Ať žije revoluce.
Dobrý Bože, dej nám sílu vyvraždit ty zasraný svině.
Chtěli, abychom vypadaly jak namočené v krvi.
Jak postava z pohádky v červeném kabátku.
Teď se musím smát tomu,
jak důležité pro nás předtím bylo oblečení.
Měly jsme jím narvané šatníky.
Chodily do nenáviděné práce, abychom si mohly pořizovat další.
A oblékat se podle módy. Být trendy.
Nevěděly jsme, jak se jich zbavit.
Tak jsme je vyhazovaly na skládky.
Otrávily jsme si vodu.
Přivodily ekologický kolaps.
Protože jsme měly za to, že hadříky, co nosíme,
říkají světu, kým jsme.
Byla to lež.
Lež, které uvěřil i Gileád.
A tak nám přiřadili barvy.
Přikázali, co máme nosit.
Kým máme být.
Šaty zneužili k našemu rozdělení.
Odlidštění.
Ale dnes se ten oděv stane naší zbraní.
Dnes ho využijeme k zahájení války.
Navlékli nás do rudé, barvy krve, aby nás označili.
Zapomněli, že rudá je i barva vzteku.
PŘÍBĚH SLUŽEBNICE VI. 8. díl: Exodus
"Pojďte, zaplesejme Hospodinu.
Hospodin je velký Bůh, je velký Král nad všemi bohy.
Přistupte, klekněme před Hospodinem, který nás učinil."
Pane, sešli jsme se zde, abychom oslavili nový počátek,
nové manželství věrných
a spravedlivých
v souladu s božími zákony Gileádu.
Nadveliteli Whartone,
jako vy slibujete věrnost a oddanost své nové manželce,
tak i my všichni obnovujeme věrnost a oddanost manželkám svým.
Neboť ctíme Boha a lneme ke svým ženám
a dále už nejsme dvěma, ale jedním tělem.
Co Bůh spojil, ať žádný člověk nerozdělí.
Pane...
Prosíme tě, požehnej tomuto spojení a odpusť nám naše hříchy
a očisti nás od všech nepravostí
a pokušení vůle.
My všichni jsme zhřešili,
jsme daleko od Boží slávy.
Všichni bloudíme jako ovce.
Ve své nejvyšší moudrosti nám dovoluješ činit pokání
a vedeš nás domů, je-li ti libý, Bože Všemohoucí.
- Čekáme? - Plán B.
Rozdejme je na hostině.
A prosím, Pane, kéž je tento svazek tak plodný
jako požehnaný svazek
s mou vlastní manželkou,
z nějž se narodí mé navěky první dítě.
Děvčata, pozdravte své sestry z Rudého centra.
Plod buď požehnán.
Kéž Bůh dopřeje.
Bůh vám žehnej.
Dámy a pánové, přivítejte Nadvelitele Gabriela Whartona s manželkou.
- Josephe. - Sereno.
- Proč jste tak nervózní? - Nervózní?
Proč bych měl být?
Přes všechnu tu okázalost jsem se nevzdala našich cílů.
A reformám jsem oddaná stále stejně.
O to víc síly vám, Sereno.
Sílu nejen mně, Josephe.
Sílu všem ženám v Gileádu.
S Boží pomocí.
Nyní mě omluvte, jdu oslovit své nejváženější hosty.
Víte, že vaše Služebnice je teď moje?
Můj otec má nejlepší Služebnici v celé zemi.
Jeden obřad a bum. Pokaždé dvojčata.
Sakra. Míří sem Serena.
- Krucinál. - Prosím, pojďte ke mně.
Ráda bych k vám promluvila.
Děvčata, všechny k paní Whartonové.
Dozadu.
Tolik pro mě znamená, že vás tady všechny mám.
Bolestně si uvědomuji, jak málo vděčnosti vám projevujeme
za vaši svatou službu.
Ale změna se blíží.
Dávám si to za osobní cíl.
Nádherné.
Dívky, poděkujte paní Whartonové.
Děkujeme, paní Whartonová.
Mnohokrát děkujeme.
Víte, sama jsem kdysi měla Služebnici.
A mohla jsem k ní být vlídnější.
Upřímně, i ona mohla být vlídnější ke mně.
Navzájem jsme se k sobě zachovaly neodpustitelně,
ale tím jsme si byly rovny v pomstě i zlobě.
A já ji teď považuji za dobrou přítelkyni.
A přestože je náprava našeho vztahu trudná,
věřím, že mi má bývalá Služebnice odpustí.
- Paní Whartonová, Rita. - Rito.
Právě jsem mluvila o odpuštění a nelpění na minulosti.
Neprozradíte, jak se to povedlo vám?
Stanovte si cíl, jděte za ním.
Soustřeďte se na výhru, dámy.
Ano, výborně.
Kéž bych vám mohla vidět do tváře.
Nerada vás vyrušuji, Sereno, ale je čas.
Není moc brzy?
- Ne, ne. Je to akorát. - Dobře.
Vrátím se na skupinové foto. Všechny na něj odhalíte tvář.
Ráda bych všechny z vás oslavila jako jedince.
Nechť vám Bůh žehná a chrání vás.
Bůh žehnej.
- Kéž Bůh dopřeje. - Prosím, tudy.
- Děkuji. Děkuji. - Děkuji.
- Jak dlouho to bude trvat? - Jednu až dvě hodiny.
Půjdou domů a usnou jak dudci.
Pak nastoupíme my.
Služebnice s umístěním budiž požehnány.
Ano, je to dobré.
- Lahodné. - Já už jsem plný, ale...
- Ne, děkuji. - Prosím. Ještě si dejte.
- Už mi stačilo. - Ne, ne. Zasloužíte si to.
Jíte jako ptáčátko.
Odneste je do Rudého centra.
Já půjdu s umístěnými. A opatrně.
Musíte si dát. Je to pro štěstí.
- Dám si. - Ty opatrně.
- Ověř si, že je grogy. - Neboj se.
Připrav je.
- Plod buď požehnán. - Kéž Bůh dopřeje.
Je čas se rozžehnat. Šup, šup.
Mé dívky zpět do Rudého centra. Ostatní do svých domovů.
Seřaďte se. Šupky hupky.
Sejdeme se v Rudém centru.
- Hodně štěstí. - Postarejte se o ně.
Lydio, ráda vás ještě před odchodem vidím.
- Paní Whartonová, jste překrásná. - Děkuji.
Nechám vám ještě naložit. Prý je vynikající,
ale sami jsme jej nestihli ochutnat.
- Dobrou chuť. Chvála Bohu. - Chvála Bohu.
June?
June!
- Bůh žehnej, teto Lydio. - Teto Lydio.
To jsem ráda, že jste to stihla.
Lydio! Vyflákla jste se mi na ty schůzky.
Je tady asi June Osbornová.
Mluvíte z cesty. June Osbornová je na Aljašce.
Na Aljašce?
Veliteli Lawrenci, prosím.
Teta Lydia má za sebou dlouhou denní a noční cestu.
Najdeme vám židli, než se skácíte.
Splašte jí nějaké ovoce. Má vidiny.
Promiňte.
Vezmete tetu Lydii a dáte jí velký steak a červené víno?
A jako dezert kousek dortu.
- Děkuji moc. - Tudy.
Vítejte doma, Veliteli.
- Paní Whartonová. - Děkuji.
Dar od Velitele Bella staršího je v salónu.
Děkuji. Asi vím, co to je.
Moment.
Ano.
Na to jsem se těšil.
Vítej v našem novém domově.
Co ty na to?
Je dokonalý.
Prosím.
- Plod buď požehnán. - Kéž Bůh dopřeje.
- Jsem Velitel Wharton. - Chvála vám.
Kéž mě Bůh učiní hodnou.
Je to velká čest. Prý je to nejplodnější Služebnice z Gileádu.
Ale já jsem plodná.
Ano, jistě, dá-li Bůh.
A budeme se snažit, ale ty jsi jen jedna, má lásko.
Ne.
Ne, nebudu mít v našem domě Služebnici.
Mluvili jsme o velké rodině.
- Tak, Ofgabriel... - Neříkej jí tak.
- Tak se jmenuje. - Nejmenuje.
Pomůže nám splnit naši povinnost vůči Bohu.
Bude plodit a množit se jako naše posvátná nádoba.
Není to žádná nádoba. Je to lidská bytost.
- Jak se jmenuješ? - Ofgabriel, paní.
Ne.
Jaké je tvé pravé jméno?
- Christina. - Christina.
Odejdi odsud. Uteč. A nikdy se nevracej.
Ofgabriel, prosím, jdi do svého pokoje.
- Co je to s tebou? - Já hloupá to udělala zas.
- Sereno... - Spletla jsem se v tobě.
Myslela jsem, že jsi lepší,
ale jsi úplně stejný jako ostatní!
A dost!
Jsem k tobě neustále shovívavý,
přizpůsobuji se, vycházím ti vstříc.
Provedl jsem v životě radikální změny,
přiklonil se k tvým liberálním postojům,
ale neobrátím se zády k Bohu.
Myslíš, že Bůh chce tu nechutnou parodii na manželství?
Tys mě oklamala.
Sereno!
Asi vás potřebuje, paní Whartonová.
- Tady nemůžeme zůstat. - Ty jsi snad zešílela. Stůj!
Zakazuji ti odejít.
Pusť mě.
Ne. Jsi teď moje žena.
Tvé místo je v tomhle domě.
Nemáš kam jít. Jsi v mé...
Jsem ve tvé co?
Ve tvé co?
Ve tvé moci?
Co chceš udělat?
Useknout mi prst?
Spráskat mě řemenem?
Protože to všechno, všechno se mi už stalo,
a já to přežiju.
Přežiju i tebe!
Nemáš mě co přežívat.
Jsem dobrý člověk...
a dobrý manžel.
Nemůžeš být.
Jsi Velitel.
Ustup, Harry.
Paní Whartonová chce odejít.
Pane, tam byl kdo?
- Prosím? - Kdo tam seděl?
Služebnice, prosím.
- Teto Lydio, je vám lépe? - Jsou dívky v pořádku?
Jistě, v postýlkách, živé a zdravé.
Upekla jsem sušenky podle vašeho receptu.
- Pojďte do kuchyně, uvidíte. - Musím zkontrolovat dívky.
Něco se děje.
Teto Lydio.
Požehnaný večer. Jaká byla svatba?
Odemkněte. Otevřít!
U všech svatých.
Pardon. Moc se omlouvám.
- Dobře. - Otevřete!
- Petere, buďte v pohotovosti. - Ano, madam.
Proboha.
Už přes hodinu jsou v posteli, teto Lydio.
Bell.
Co? Ještě jednou.
June Osbornová.
Moc mě těší.
June?
- Ahoj. - Ahoj.
Dík.
"Bože pomsty, Hospodine,
Bože pomsty, zaskvěj se!
Soudce vší země, povstaň již, dej pyšným, co si zaslouží!"
Myslíte, že Hospodin neví, co činíte?
Že ten, kdo stvořil ucho, neslyší?
Ten, kdo stvořil oko, nevidí?
A ten, kdo je vševědoucí, nepotrestá hříšníky?
Petere!
- Ne! Lydio... - Ty lhářko!
Co se tady chystá? Proč jsou pořád v šatech?
Proč schovaly svůj dort?
Teto Lydio!
Dej od ní pracky pryč!
Kdo jsi?
Nepamatuješ si mě?
Jak se jmenuješ?
Co se staráš?
Co se staráš, když jsi mi jméno sebrala?
Jmenuju se...
Moira,
ty svině!
Pracuješ s ní!
- S kým? - Je to tak. Vrátila se!
Vím, že je zpět.
Tak kde je?
Nevím, o kom mluvíte.
Kde je?
Zrádce zastřelím bez váhání.
Řekni, kde je June Osbornová?
Jsem tady.
Já to věděla. Věděla jsem to.
Byla jsi to ty.
Ne, teto Lydio.
To vy sama.
Tohle jste z nás vychovala.
Poté, co jste nás bila
a co jste nás mrzačila a mučila...
Poté, co jste nám brala děti.
To vy sama.
Ale myslím,
že jste viděla věci,
které už nemůžete nevidět.
A že jste zjistila věci, které nemůžete zapomenout.
A vím, že v hloubi srdce
víte, že znásilnění je znásilnění,
a víte, že to nebyla naše vina.
A že si to nezasloužíme.
A nejsme padlé ženy.
Povstáváme, protože v každé z nás
je neposkvrněná duše,
kterou nám dal Bůh...
a která jen...
volá...
po důstojnosti...
a svobodě.
Nemaluj si, že znáš, co je v mém nebo Božím srdci.
Jo. To máte pravdu.
Nebudu.
Ale položte si, prosím, otázku.
Lydio, jestli si myslíte, že...
Že by nám to Bůh přál?
Vašim dívkám?
Jestli by to Bůh všechno dovolil?
Nebo...
je Bůh takový,
který by umožnil
ženě, jako jste vy,
aby se za nás postavila,
byla mostem ke světlu
a konečně prohlásila...
"A dost."
Protože my...
všechny tady,
společně...
My už toho máme dost.
Teto Lydio, ubližoval mi.
Zraňovali nás.
Znásilňovali.
Vy jste nás jim vydala.
Vždy jsem chtěla
své dívky zachránit.
Jestli nás chcete zachránit,
nechte nás jít.
Prosím, teto Lydio.
Je mi líto, že ti ubližoval.
Pojďte. Jo. Pojďte. Jdeme, jdeme.
No tak. Jdeme.
Bože, pomoz mi!
Bože, pomoz mi. Bože, pomoz mi.
V oděvu, ve kterém nás zotročili, jsme se osvobodily.
Kým jsme pod těmi šaty byly?
Kým jsme mohly být?
Kým nám zabránili být?
Matkami a dcerami.
Čtenářkami a autorkami.
Odbornicemi. Přítelkyněmi.
Byly jsme naštvané.
Byly jsme nadšené.
Připravené na nový začátek.
Ty šaty se staly naší uniformou.
My jsme se staly armádou.
Armádou, která nás měla vysvobodit z vězení těch šatů.
Vysvobodit nás, abychom se staly, kým jsme měly být.
Kým jsme si zasloužily být.
Hodlaly jsme se chopit svobody a do mrtě ji využít k boji.
A tak jsme uprchly...
pryč z temnoty...
uvnitř i vně...
a do světla.
České titulky Jana Srb Děžinská Iyuno 2025