London, 1602.
En värld i fred tack vare en hjälte från ett helt annat universum.
Kapten Peggy Carter, en krigare vilse i tiden.
Men det är hon van vid.
Supersoldaten från andra världskriget som slungades framåt i tiden-
och räddade världen, men lämnade sitt livs kärlek kvar.
Förlusten hade kunnat förtära henne-
men blev i stället en drivkraft-
som gjorde henne till en hjälte för alla tider.
Kaptenen som en gång var vilse i framtiden är nu fången i det förflutna.
Men fastän hon är 400 år hemifrån, är hon inte ensam.
Du kommer lägligt, gamle vän. Jag var rädd att bli fast här.
Har du tröttnat på premiäruppsättningar av Shakespeare och rännstenskloaker?
Sa mannen i mantel med hög krage.
Sa kvinnan med unionsflaggan som tröja.
Min är åtminstone magisk.
För att vara happy hour är det snålt med glädjeämnen.
Single malt, några århundraden före sin tid.
Du är en livräddare, Strange.
Du skulle inte kunna erbjuda mig skjuts hem?
Jag kunde ta en taxi, men portmonnän är i en annan dimension.
Allt för en Multiversums väktare.
Kliv in på mitt kontor, Peggy.
Deras vänskap hade inte bara formats av strid-
utan av samförstånd.
För liksom Carter hade dr Stephen Strange en mödosam resa bakom sig.
När han försökte rädda Christine Palmer offrade han sin själ-
sitt sinne och sitt universum.
Straffa då mig! Inte världen, inte Christine!
Men det var först när världen rämnade omkring honom-
som han insåg vad han hade gjort.
Nu måste de två legenderna tillsammans möta ett hot-
vars like multiversum aldrig har skådat.
Tid.
Rum.
Verklighet.
Det är ingen linjär bana.
Det är ett prisma av ändlösa möjligheter...
...där ett beslut kan förgrenas ut i ett oändligt antal verkligheter...
...och skapa andra världar.
Jag är Väktaren.
Er vägvisare i denna myriad av nya verkligheter.
Följ med mig och fundera över frågan...
"Tänk om?"
Välkommen till min enkla boning.
Sanctum Infinitum.
Det här var minst sagt... rustikt.
Ja, utsikten är fin och det finns en pizzaugn i köket.
Har du varit här alldeles ensam?
Inte riktigt. Jag har haft fullt upp.
Infinity Ultron känner du nog till.
Thanos, Loke...
Mäktiga väsen besatta av att förstöra sina universum... Det gamla vanliga.
- Du samlar på universumdräpare. - Ja, nån måste ju göra det.
Och det är ju under Väktarens värdighet att ingripa...
Så du räddar multiversum ett universum i taget-
som självpåtagen gottgörelse?
Jag visste att du skulle förstå. Jag skulle behöva hjälp med en sak.
- Jag skulle helst åka hem. - Det ska du få, men det är bara...
Det är faktiskt lite pinsamt.
- En av dem har rymt. - Ja, hur visste du det?
Gremlins, Aliens, Jurassic Park...
Samlar man på farliga varelser rymmer nån förr eller senare.
- Bra, då hjälper du mig att rädda... - Nej.
Jag hör redan Väktaren mässa:
"Att mixtra med multiversum är alltid - alltid - ett misstag."
Att han är femdimensionell och storhövdad innebär inte att han alltid har rätt.
Skulle det ha varit fel av dig att rädda världen 1602?
Jaha, vem är han?
- Han är en hon, kapten Carter. - Fel av mig.
Spåren slutar i stenöknen South Dakota Badlands.
Eller det som finns kvar av den i det universumet.
Varför kan inte du göra det här?
För att hon inte känner dig. Mig ser hon komma på mils avstånd.
Och just det.
- Tack. - Ingen orsak.
Du letar rätt på henne, sen hämtar jag hit er.
- Och sen skickar du hem mig? - Det lovar jag.
- Hur vet jag att det är hon? - Tro mig, det märker du.
Det lät ju oroväckande.
Vad i hela världen...?
"Världarna", snarare.
Minsann. Ska du hjälpa till för omväxlings skull, eller bara vara berättarröst?
Bomben på Project Rebirth var kraftigare i det här universumet.
Varken du eller Steve Rogers överlevde.
Utan motstånd från kapten Carter och Captain America-
kunde HYDRA utnyttja tesseraktens fulla kraft.
De vann kriget och ödelade världen på kuppen.
- Du är alltså här som berättarröst. - Det är mitt jobb.
- Och vad gör du själv här? - Om du inte tänker hjälpa till kan du gå.
Du vet hur farligt det är att mixtra med andra världar.
Bespara mig din predikan. Vi är olika. Jag agerar, du tittar på.
Det handlar inte om att titta, utan om att se.
Visst, men Strange kan både titta och se. Han agerar. Han gör skillnad.
Men var försiktig.
Jag klarar nog inte av att återberätta det som kan ske härnäst.
Visa dig!
Du kan bättre än så, Peg.
Om du prompt ska slåss kommer du att få ångra...
Okej, bra träff.
Bra gjort.
Min tur!
Där fick jag dig!
Låt mig gissa. Han bad dig om hjälp att rädda multiversum?
Ja, från dig. Varför frågar du?
Så klart att han sa så.
Jag är ingen universumdräpare. Det är det han som är.
Jag heter Kahhori och jag tror att vi kan hjälpa varandra.
Peggy. Peggy Carter.
Jag är inte din fiende.
Han är en sinnesrubbad radaen:naras som ljuger för dig.
- Va? - Undan, Peggy!
- Kahhori! - Tack för att du hittade henne åt mig.
- Vad håller du på med, Strange? - Jag knyter bara ihop lösa trådar.
- Har han berättat om Smältugnen? - Vilken smältugn?
Lyssna inte på henne.
Han fångar inte bara universumdräpare, utan hjältar också!
- Vad menar hon? - Strunta i henne.
- Han matar Smältugnen med dem. - Nog!
Strange!
Han har blivit galen!
Han försöker inte rädda några universum, bara återuppliva sitt eget.
Det han ödelade.
Du ska inte få hindra mig!
Du försöker återuppliva Christine.
Ja, det gör jag. Du om någon borde förstå mig.
- Besinna dig, Strange! - Jag måste göra det här.
- Det är galenskap! - Du skulle göra samma sak för Steve.
Peggy!
Snälla!
Jag skulle aldrig göra så här för Steve.
Och Steve Rogers hade inte velat det. Priset är för högt.
Tja...
På det hela taget...
...är priset ändå lågt.
- Sluta, Strange! - Inte nu. Vi är så nära.
Snälla, gör inte så här.
Tro mig, Peggy. Det blir bäst så här.
Nej! Vad gör du?
Det borde uppehålla honom.
Du är lika galen som han.
Vi måste förstöra Smältugnen innan han matar den med sina fångar.
Häng med.
Knäböj inför De tio ringarna!
Att orsaka ett fånguppror med universumdräpare var kanske dumt.
Vi måste vidare.
Vad är det här?
- Hörde du det där? - Jag hoppades att jag hörde fel.
Åh, nej. Inte hon.
- Försiktigt, de är... - Jag vet, zombier är likadana överallt.
Toppen... Nu kör vi.
- Vad gjorde du nu? - Det var inte jag.
Zombier! Det passar mig perfekt.
Knäböj.
Den kvinna som senast krävde det av mig fick ångra det.
Jag är ingen vanlig kvinna, raring. Jag är dödsgudinnan.
Ursäkta mig!
Jag är Asgårds bane!
Vad nu? Du?!
Du...!
- Jag är Asgårds... - Ja, ja, vi vet.
- Det är Strange. - Låt honom ta hand om det här. Kom!
Peggy!
- Det där var inte heller jag. - Åh, nej...
Killmonger. Han har stenarna.
Vi behöver evighetsrustningen för att ha en chans mot Strange.
- Det där var jag. - Vart skickade du honom?
Som handen i handsken! Det här borde jämna ut oddsen.
Åh, nej. Strange har aktiverat Smältugnen.
Vi måste stoppa honom innan han matar den med fångarna.
Hur förstör vi den?
Låt helst bli.
Du har svidat om. Snyggt.
Rustningen klär dig, men jag har besegrat den förut.
Den gången var inte jag i den.
Okej, inte illa.
Jag trodde att ni bara värmde upp. Ska vi leka på allvar? Här har ni.
Nu!
Nej! Sluta!
Du har visst fått kläm på rustningen.
Nej, låt bli. Ni gör den instabil.
Du har levt isolerad för länge.
Du kanske har glömt att det finns fler av oss än av dig.
Det är just det...
Det finns det inte alls.
Bra idé!
Snyggt!
Kapten Carter...
Soldaten som är vilse i tiden.
Peggy.
Det måste inte sluta så här.
Allt detta för att skapa en supersoldat?
- Steve? Är det här på riktigt? - Va? Så klart att det är.
Nazisterna är på frammarsch i Europa. Vi behöver jämna ut oddsen.
Agent Carter, bör inte ni vara på åskådarplats?
- Jag... - Stanna hos mig, Peg.
- Steve, jag... - Stanna.
Vi ska vinna det här kriget, du och jag. Äntligen får vi vara tillsammans.
Jag älskar dig.
Jag önskar så att det vore sant.
Men du...
Du är inte han.
Sjaskigt knep, Strange.
Som du vill, kapten.
Det här är ditt val.
- Han matar Smältugnen med dem! - Nej!
Atahraks?
Skyddet kring Smältugnen försvagas. Jag kan få hem dem!
Vad nu?
Snitsigt! Men det där har jag kläm på sen länge.
Min värld måste återfödas. Annars kommer oräkneliga andra att dö.
Sluta! Gör det inte!
Jag trodde faktiskt att du skulle förstå.
Jag gav dig ett val, Peggy Carter.
De blir bränsle åt min maskin.
Jag måste återuppliva min värld.
Och för dig, min vän, är det över.
Inte riktigt.
Ge honom ett helvete!
Va?
Du lyckades, Kahhori! Du skickade hem dem!
Ni kan inte stoppa mig. Jag blir bara farligare...
Det är över, Strange.
Stanna där.
Strange?
Inget är nånsin över!
Om du finns därinne måste du lyssna på mig, Strange.
Nej! Det är ni som ska lyssna.
Jag ska döda er.
- Det här är inte du, Strange! - Det är visst jag.
Jag ska återuppliva henne. Ni kan inte hindra mig.
Peggy!
Peggy! Den exploderar!
Du har byggt den, Strange. Den måste gå att stoppa.
Jag kan inte.
Min sorg är för stark. Den har vuxit bortom min kontroll.
- Christine hade inte velat det här. - Nej...
Men det vill vi!
Dö!
Nej, Peggy!
Strange!
Peggy!
Det här måste betyda att jag inte är död.
Inte Kahhori heller. Jag har skickat hem henne till hennes universum.
Så det är härifrån du iakttar allt.
Där är Christine. Stranges plan fungerade.
Ja, men det kostade honom livet.
Han återskapade detta universum, men kommer aldrig att födas i det.
Tänk vad mycket lidande han orsakade för en värld han aldrig skulle få se.
- Och jag hjälpte honom nästan. - Du såg det goda hos vår vän.
Och till slut var det den delen av honom, om så bara i ett ögonblick-
som betvingade hans demoner och räddade hans värld.
Du såg allt, va? Smältugnen, Kahhori, odjuret i Strange...
- Allt gick nästan förlorat. - Men det gjorde det inte.
Multiversum behövde inte mitt ingripande, Peggy.
Det behövde bara dig.
Är du nu slutligen redo att återvända till ditt universum?
Ja.
Men vi kanske kunde ta en omväg.
Det finns nog saker värda att se på vägen hem.
Åh, kapten...
Titta bara.
Producenterna tackar Roy Thomas för hans omfattande bidrag till serien.
Översättning: Karl Hårding