Var ärlig. Har du varit lycklig i livet?
Ja, jag har varit väldigt lycklig. Jag är väldigt lycklig.
Du har krossat många hjärtan och lämnat många män i förtvivlan.
Jag har lämnat förtvivlan, obesvarade förälskelser och sorg bakom mig.
Men också mycket glädje. Jag hade allt.
Kom hit, älskling. Ställ dig här bredvid mig.
Jag skulle ljuga om jag sa att mitt liv har varit en tragedi.
Jag måste få se ditt ansikte.
Titta ner. Visa ansiktet ordentligt.
Hon gjorde det för världens bästa
Men hon väcker ett djupt hat
Det är avundsjuka Hon är missförstådd
Vilket liv
För det är och var hon
Som bestämmer
För hon var Och kommer alltid att vara
Super-Sara
För hon var Och kommer alltid att vara
Super-Sara
DEL TVÅ JAG RÖKER CIGARR
Jag träffade den amerikanske författaren Ernest Hemingway på Kuba.
Och han sa till mig:
"Du är en spansk kvinna. Du måste röka cigarr."
I Spanien förknippar man cigarrer starkt med Sara Montiel.
Man kan inte skilja Sara Montiel från en cigarr, och vice versa.
Sara tyckte om att röka cigarr. Det var ingen fasad. Hon gillade det.
Man tänder den här.
-Så här? -Du är bra på det. Få se.
Sara Montiel är den enda som får röka hos mig.
När folk frågar: "Får jag röka?" svarar jag nej.
Men jag kunde inte säga nej till Sara. Hon rökte hos mig.
Bryr du dig inte ett dugg om vad de säger om dig?
Nej.
-Jag röker cigarr. -Du röker cigarr.
Cigarrer var hennes sätt att erotisera människor.
Den erotiska tvetydigheten, det där sättet att attrahera alla.
Inte en viss typ av man, utan alla män.
Vilken snygg kostym.
Och de där glasögonen.
-Titta på mig. -Ja.
Gillar du mina ben?
Sara var väldigt betydelsefull och annorlunda.
Hon var en pionjär.
Hon gifte sig fyra gånger. I Spanien gifte man sig högst en gång.
Ditt bröllop med Anthony Mann. Det var en skandal då.
Det var en tid då en borgerlig ceremoni var en dödssynd i Spanien.
Han var skild, han var jude...
Så det var helt bortom vad som förväntades
av en spansk kvinna på den tiden.
Hon var på väg ner för flygtrappan vid ankomsten till Spanien.
Några kvinnor började ropa: "Tapu, tapu, tapu."
De sa "tapu", men menade "puta", hora.
Sen hör man att de säger "hora".
De kastade stenar på mig och förolämpade mig på gatan.
Ja, stenar.
Detta visade hennes intelligens.
Hon förvandlade allt detta till något underhållande.
Hennes äktenskap med Anthony Mann gick i kras.
I slutändan kom de från olika kulturer,
olika generationer och olika länder.
Hon skilde sig i en värld där skilsmässor inte existerade.
På den tiden var skilsmässa inte bara ett brott, utan också en synd.
Sen gifte hon om sig,
med en man som var raka motsatsen till vad hon hade drömt om.
Vid Montserratkyrkan i Rom
visar José Vicente Ramírez Olalla tecken på otålighet.
Han är Sara Montiels fästman.
Chente kom från en mycket traditionell familj i norra Spanien.
Alla hade framstående karriärer.
Chente var Spaniens machoman på den tiden.
"Fruar hör hemma i köket."
Jag har alltid trott att det här bröllopet i Rom
var hennes väg till botgöring på något sätt.
Genom att gifta sig ordentligt
skulle hon bli vad som förväntades av henne.
Men när de hade gift sig sa han till henne
att glömma att vara Sara Montiel, hon skulle vara hans fru.
Sara sa till honom: "Tyvärr, jag tänker inte sluta mitt jobb."
Det berättade hon för mig.
"Jag gifter mig med dig, men är ändå Sara Montiel."
Efter smekmånaden lämnade hon honom.
Det varade inte länge.
Han gifte sig med en skådespelerska när hon var på toppen av sin karriär
och förväntade sig att hon skulle sluta. Det var ett misstag.
Jag har haft en otrolig tur, jag är mycket lyckligt lottad.
Jag har haft män som svärmat runt mig, och jag viftade bort dem så här.
Bort med er.
Sara älskade män och var väldigt familjeorienterad,
men hon trodde på sig själv och sin karriär.
Hon accepterade inte att vara en kvinna som levde på sin man.
Hon var självständig
och gick sin egen väg som den hon var, Sara Montiel.
Det var omöjligt att låsa in henne.
Jag ville klä av mig, men det blir inte av.
-Din tid kommer. -Kavajen...
Hon var så förförisk
att hon krossade mäns hjärtan, och förmodligen kvinnors också.
Hon kunde charma vem som helst, oavsett samhällsklass.
Det var många intellektuella som var fascinerade av Sara.
Framför allt Terence Moix.
Många intellektuella skrev utförligt om Sara Montiel.
Paco Umbral...
"Sara Montiel är en kvinnas röst, förförisk,
med en kyrkogård av älskare vid hennes fötter."
Även Cela. Ingen kunde motstå att tillägna några rader till henne.
Enligt legenden
var kung Juan Carlos på jakt i bergen i Toledo,
när drottning Sofía dök upp på egendomen för att överraska honom.
Något man aldrig ska göra.
Hon öppnade den ena dörren efter den andra, och bakom den sista
fann hon Juan Carlos med Sara Montiel.
Röker kungen?
-Kungen röker? -Ja.
En dag kände hon sig nedstämd och sa till mig:
"Jag skulle vilja börja ett nytt liv,
för jag har knappt haft något privatliv.
Jag har faktiskt inte varit med fler än fyra eller fem män."
Jag brast ut i skratt och hon sa: "Din jävel."
Är det lätt att leva med en stjärna som du?
Tja, jag tror att...
Det är lätt att leva tillsammans
när två människor älskar och respekterar varandra.
Vid den tidpunkten behövde Sara hitta någon
som kunde hantera henne. Och hon träffade Pepe.
Pepe Tous familj var ansedd på Mallorca.
Hans farfar grundade Última Hora.
De var mycket inflytelserika i sociala kretsar.
De hade mycket goda kontakter.
Han var en mycket mer progressiv, erfaren och modern man.
Han hade varit med om en del, som man säger.
Pepe älskade verkligen shower med fjäderboor och paljetter,
och att gå på kabaré på kvällarna.
Pepe Tous hade varit en eftertraktad ungkarl.
Jag träffade honom i Palma de Mallorca
när jag uppträdde med min show Sara Montiel en Persona.
Jag blev anställd av hans teater, Teatro Balear.
Han träffade henne 1970.
Hon mådde inte bra just då, för hennes mamma hade gått bort.
De fann varandra och passade perfekt tillsammans.
Intellektuellt, energimässigt, känslomässigt,
och framför allt konstnärligt.
Vi tittade på varandra.
Kärlek vid första ögonkastet. Jag sa: "Detta är min man."
Saras gyllene år var i Hollywood,
men på ett personligt plan var det åren med Pepe.
Vem förförde vem?
Förförde Pepín Sara, eller var det tvärtom?
Jag försöker få honom att tro att det var han som förförde mig.
Men det var faktiskt ömsesidigt.
Antonia, Antonia.
-Ja. -Visa mig ansiktet, inte rumpan.
Sätt dig ner.
Och vem ska filma er tillsammans?
Ge henne en kyss. Ja, underbart.
De avgudade varandra. De var aldrig på dåligt humör.
Det är inte normalt i en relation.
Vart det här paret än gick
vände sig alla om för att titta på dem.
Jag såg deras relation. Den var unik.
Som par var de mer moderna.
De var båda typ hippies, men coola.
Jag tror att Pepe var hennes livs kärlek.
Jag är helt övertygad.
Men framför allt var de lyckliga.
Och de förde vidare den lyckan, de smittade av sig.
De köpte en fantastisk fastighet i Na Burguesa, utanför Palma.
Den var perfekt för att ordna fester.
Det var ett vackert hus, fullt av antikviteter,
med ett fantastiskt nattliv.
Det var alltid folk där.
Det var ett dårhus.
Det var en farlig plats.
Man visste när man gick in, men inte när man skulle komma ut.
De brukade bjuda in mig och min familj att tillbringa en dag där,
och det kunde sluta med att vi stannade i tio dagar.
-Dagarna bara flög förbi. -Och för oss var det
en chans att vila och återvända med gott humör.
Vi hade en gång tanken på att hålla en seans.
När Sara är där kunde James Dean,
Marilyn och Greta Garbo dyka upp. Varför inte?
Vi lade våra händer på bordet så här.
Det gick en stund och ingen dök upp.
Det fanns en sida av Sara som var paljetter, glitter och sofistikering,
men hon älskade också att bära morgonrock och gå på stranden.
Jag träffade Sara hemma hos henne på Mallorca 1982
när Pepe Tous anlitade Alaska y los Pegamoides för en spelning
på tjurfäktningsarenan där.
Då dök Sara upp från stranden.
Hennes hår var blött, hon hade inget smink på sig.
Jag ville bara dö.
-Hej. -Hej.
Med hästsvans, osminkad, hela dagen i havet,
helt naken.
De var väldigt lyckliga.
Det de hade var beundransvärt, eftersträvansvärt och avundsvärt.
De hade alltid tre eller fyra småhundar hemma i Palma.
Sara var familjeorienterad, men hon var modern, öppen och liberal,
samtidigt som hon älskade familjelivet.
Hennes dröm var att bilda egen familj.
Cuchi. Cuchi.
Hon ville skapa ett hem, en familj.
Det var hennes önskan att bli mamma,
och Pepes önskan att bli pappa.
Att inte kunna få barn var nog det som smärtade henne mest.
Det sägs att hon kan ha haft upp till nio missfall i sitt liv.
Hon hade svårt att bli gravid och fick missfall.
Jag såg henne på teatern en gång när hon var höggravid.
Höggravid och överlycklig över att få barn med Pepe.
Hon var själaglad, hon strålade.
Tyvärr förlorade hon barnet.
SARA MONTIEL FÖRLORADE BARNET HON VÄNTADE
Det var väldigt tufft för henne att förlora barnet.
Det var hemskt att förlora ett barn med sitt livs kärlek.
Pepe insisterade på att de skulle adoptera,
eftersom Sara inte fick barn.
På den tiden i Spanien var adoption inte särskilt vanligt.
Man var man tvungen att bli mamma vid 20-25 års ålder,
eftersom man vid 35 år var för gammal för det.
De adopterade, så att hon äntligen kunde bli mamma,
vilket var Saras stora dröm i livet.
Thais. Thais.
Jag är sjuk, ge mig en spruta, så att jag blir bättre.
Kom igen. Ge mig sprutan.
Jättebra. Tack, gumman.
Jag minns det, för det var överallt.
De rapporterade att Sara Montiel hade adopterat Thais från Brasilien.
Hon var så stolt över att visa upp sin dotter.
Hon övervann en del problem.
Myndigheterna var inte alltid särskilt generösa mot henne.
-Hur länge har ni varit tillsammans? -Vi har varit tillsammans i 14 år.
Är du orolig för dödssynder?
Inte alls. Vi oroar oss inte alls för dödssynder.
Vi hade vi en borgerlig ceremoni för att ge vår dotter våra efternamn.
"Vov vov.
Förvånade, men mycket glada,
har vi den stora glädjen att bjuda in dig till våra ägares bröllop."
"För att folk inte ska fortsätta baktala oss
har vi bestämt oss för att ha ett borgerligt bröllop."
Det är en bild av Cuchi och Lady Boy på bröllopsinbjudan.
Det står: "Det var på tiden. Våra ägare ska gifta sig."
Föreställ dig hur stor stjärna Sara Montiel var.
Tidningen Fotogramas lottade till och med ut en inbjudan till bröllopet.
Jag heter Pere García, från Girona. Jag blev inbjuden till Saras bröllop.
Fotogramas anordnade ett lotteri.
Annonsen löd: "Gå på Sara Montiels bröllop."
Efter ungefär en vecka fick jag ett telefonsamtal.
"Jag är från Fotogramas."
"Säg inte att jag ska få gå på Sara Montiels bröllop."
Bröllopet var fullsatt.
Det var folk från nöjesbranschen i Palma de Mallorca,
åskådare och massor av mycket eleganta människor.
Alla de vackra människorna i Palma var där, festfolket.
Sara Montiel gick mellan borden och hälsade, hon skakade min hand.
Hon sa: "Denna dam vann ett pris för att hon använde tvättmedlet."
Samma sak med mig. "Denna herre vann tävlingen."
Och sen runt kl. 03.00-04.00
var det en stor poolfest hemma hos dem som varade i två dagar.
Jag tror att jag var den enda som inte var full.
Vi fick veta att han var ensam och att en stjärna skulle leda honom hit.
Minns du att jag frågade dig den morgonen? "Har du bett?
Då kanske den lilla pojken kommer."
Ser du? Hans mamma skickade honom till oss från himlen.
Han är söt.
När hon åkte till Alicante för att hämta Zeus följde jag med.
Jag var där under adoptionsprocessen.
Se, Zeus. Pappa,
din syster och jag kom för att hämta dig. Du var ensam.
Vi ville ha en liten pojke.
Vi ville verkligen ha det, så vi åkte för att hämta dig.
Ända sen dagen vi hämtade dig har du varit vår.
Adoptivföräldrar har en viss merit, eller mervärde.
Eftersom adopterade barn kanske är de mest eftertraktade,
de mest eftersökta, de mest efterlängtade.
Sara letade efter dem med passion.
Jag vet vad som hände
och hur hon fick kämpa för att få sina barn.
Vi tillbringar en mycket lycklig sommar här. Sommaren 1984.
Antonia Abad var en enastående mamma och hustru.
Kycklingkrokett.
-Gillar han det? -Visst gör han det.
Man föds med en etikett, och den tas aldrig av.
Man lär sig leva med den.
Jag känner mig också stolt och nöjd över
att vara son till Sara Montiel, en legend i filmhistorien.
-Zeus. -Flytta honom inte, jag kan inte...
-Mamma. -Ge mamma en puss.
Som mamma var hon väldigt glad och oerhört närvarande.
Hon älskade verkligen att ge sina barn all den kärlek hon hade.
Titta, en fågel. Ett flygplan.
Och hon förklarade många saker för oss, om var vi kom ifrån...
Eftersom vi båda är adopterade, redan när vi var mycket små
förklarade de det ordentligt för oss och berättade om skälen.
Hon sa det till mig varje dag:
"Även om jag inte födde dig,
kommer du alltid vara min son." Pappa också.
Du vet väl att din pappa heter José Tous Barberán,
och han är affärsman och journalist.
Du vet väl att mamma...
Titta, här kommer pappa. Ser du? Här kommer pappa.
Kom närmare, sötnos. Ta kameran, så går jag dit.
Jag vill prova något, älskling. Ursäkta, jag vill prova något.
Ställ dig där, annars hamnar ditt ansikte i skugga.
Flytta honom mer hitåt.
Min pappa var en väldigt jobbig.
Han filmade jämt. Han hade med sig kameran hela tiden.
"Zeus, titta på mig. Ge Thais en puss. Ge mamma en puss."
Zeus.
-Det är till oss båda. -Nej, det är det inte!
Jag och min syster bråkade mycket.
Något så enkelt som att se på tv,
äta och tillbringa tid med hundarna.
Vi var alltid omgivna av vänner hemma,
roliga och kärleksfulla människor som stod oss nära.
Jag minns att jag tillbringade mycket tid med folk,
särskilt med många vänner.
-Paco. -Hej. Kolla hur jag ser ut.
Paco, böj dig ner.
-Vad? -Ner på knä.
Idag är det den 27:e juli 1985.
Min mamma var galen i havet. Hon älskade att segla. Pappa också.
Varje dag på sommaren tog vi båten, åkte till hamnen och seglade.
Vi tog med oss vår båt och min pappas väns
och åt paella och njöt av dagen.
Det var något underbart med att bo vid havet och segla i Palma.
Det var verkligen vårt vardagsliv på sommaren på Mallorca.
Det var det perfekta livet för mig.
Om jag skulle säga vilken del jag vill uppleva igen
är det vår tid på Mallorca,
eftersom det var de lyckligaste dagarna,
jag fick uppleva så mycket.
Vi öppnade julklapparna i vardagsrummet.
Här är vi nu, år 1986 har precis börjat.
Födelsedagarna var också vilda.
Pappa bjöd in mina, min systers, sina och mammas vänner.
Operation ljusblåsning.
Jag minns tydligt dessa underbara födelsedagar.
Jag är otroligt tacksam mot pappa för att han spelade in alla dessa minnen.
För nu har vi fina minnen från den tiden.
Dags att blåsa ut dem.
Säg till när du är redo.
THAIS FIRADE SIN FEMÅRSDAG MED ETT BARNKALAS HEMMA
Titta nu mot kameran också.
Hon gjorde en grimas.
Att vara son till någon som Sara Montiel är inte lätt.
Vid jul togs de vanliga bilderna.
Vi ville inte göra det. Speciellt inte min syster.
Du tittar ditåt och säger: "Jag är med min mamma och bror."
Min lillebror har en fluga på sig.
-En fluga. Och vad heter han? -Zeuis.
-Zeus. -Tous.
Zeuis Tous Abad.
-Och vad heter du? -Thais Abad.
Familjer var mycket mer i rampljuset än de är idag.
Nu anses det vara politiskt inkorrekt att visa upp sina barn.
Men på 80-talet visade vi alla bilder på våra barn.
Och det gratis. Det var normalt, vi var på god fot med pressen.
På den tiden var relationen till pressen väldigt familjär.
Det var naturligt. Det var så vi gjorde.
Trots att hon var dotter till en diva som Sara,
var Thais redan från ung ålder inte alls intresserad av rampljuset.
Titta på mig, Thais.
Hon var kameraskygg. Dessutom gjorde hon det uppenbart.
Göm dig inte.
Nu är Thais som en syster för mig.
De höll sig alltid till en mycket sluten och intim krets,
borta från kamerablixtar och rampljus.
Visst visade hon upp dem. De pratade motvilligt med reportrar.
Med många. Jag var en av dem.
Hon ville aldrig bli berömd.
De erbjöd henne miljoner, men Thais ringde aldrig tillbaka.
Thais, se hit.
Hon kämpade för sin anonymitet och integritet, och hon var konsekvent.
Thais är en fantastisk person och vän och hon var en fantastisk dotter.
Kan du visa honom hur mycket du älskar honom?
För den eviga kärleken.
ATT SÄLJA BARN ÄR INGET BROTT
En del av pressen ville diskutera Saras och Pepes adoptioner.
De gav sig på henne.
Det var det som upprörde Sara och Pepe Tous mest.
De klarade inte av att höra vissa saker.
Som hur de letade efter hennes sons familj.
Även om min son hittades i en kloak,
har ingen rätt att säga det.
Nu har han en mamma och en pappa.
De gjorde något otvetydigt. De överklagade till domstolen.
De skapade ett prejudikat för många andra
när de försvarade sin sons heder, särskilt som minderårig.
De vann i Högsta domstolen.
Min lilla kille, han är det gulligaste som finns.
Zeus, kolla, en fiskmås! Kolla!
Det är möjligt att moderskapet gjorde Sara Montiel mer till Antonia.
Antonia, Antonia, Antonia!
Antonia. Till Antonia.
Antonia är din mamma.
Hon var alltid Antonia, men Sara Montiel
var inte en fiktiv karaktär, för det var hon.
Hon var både Antonia och Sara Montiel.
När hon sminkade sig sa hon: "Här kommer Sara Montiel."
Det var mycket svårt att skilja Antonia Abad från Sara Montiel.
Det var samma kvinna.
Antonia hade knappt något smink på sig och gick runt i tofflor.
Om jag får säga det, du brukar alltid visa dina bröst.
Och någon kanske säger: "De ser lite hängiga ut."
Men det är bara så jag är.
Jag ska trycka upp dem.
Vänta, vänta, vänta.
Jag bryr mig inte. Jag är 53 år och bryr mig inte.
För Sara handlade det inte om sex, det var normalt.
Topless-bilderna på henne från Mallorca är inte för att provocera.
Hon brukade bada topless.
Hon tänkte annorlunda.
Det finns massor av bilder och artiklar med Sara
där hon var topless, som om det var naturligt.
Men ingen vågade gå topless i Spanien på den tiden.
Det är inte mitt fel att jag föddes i La Mancha
och har naturliga bröst.
Polisen åkte hem till henne för att ge henne böter.
Sara smörade och förklarade för dem
att det var så hon solade för att få brösten solbrända.
Hon lyckades prata sig ur böterna.
Men de sa: "Sluta göra det, annars gör alla kvinnor det."
Hon hade gjort det, så när hon kunde gjorde hon det ännu mer.
SARA MONTIEL HELT NAKEN
Hur gammal var Sara när hon gjorde det där i Interviú?
Sara Montiel var 52 år när hon poserade för Interviú första gången.
Sara, den sexuella och sensuella myten i Spanien på den tiden,
var fortfarande en dam som klädde av sig
och dök upp i Interviú för att hon ville.
Hon är den viktigaste ikonen
vårt land har haft när det gäller sexuell frihet.
Sara visade sig i helfigur
i Cinco almohadas para una noche, men ganska nedtonat.
Puchito, du är en raring.
-Om du behöver mer... -Du vet att jag inte är slösaktig.
Jag slutade göra film efter Varietés och Cinco almohadas para una noche.
För på den tiden... Kommer du ihåg erotiska filmer?
Man går in i köket helt påklädd för att steka ägg,
och i nästa scen är man topless. Det gillade jag inte.
Sara var inte intresserad av den typen av film.
Trots att hon var helt och hållet progressiv och liberal.
Hon hade inga problem med att bli fotograferad topless
för vissa tidningar, så länge de var smakfulla.
Men den typen av film var väldigt påträngande.
Jag antar att du inte vill utnyttja mig.
Det var vad jag behövde ikväll.
Hur kunde du tänka så?
Fryser du fortfarande?
"Varför gör du inte film längre?" Det är enkelt.
Charmig, vacker film tillhör historien.
Branschen övergav henne inte. Hon valde själv att sluta göra film.
Det var rätt sak att göra vid det perfekta tillfället.
Faktum är att musiken var hennes räddning när hon slutade med film.
Hennes låtar var banbrytande.
Ingen annan vågade göra såna saker på den tiden.
Musikvideon till "Touch Me" kunde inte vara mer modern.
Hur kan jag glömma den?
Jag kan fortfarande se henne när hon rullar runt.
Den här kvinnan rullar runt på golvet.
Madonna använde blå skärm i "Frozen", men Valerio Lazarov och Sara Montiel
gjorde det redan på spansk tv varje vecka.
Den innehåller den mest överdrivna erotiken,
som gränsar till parodi.
Hon började sjunga på engelska, och kröp på golvet
med en engelska med en mycket stark brytning, väldigt unikt.
Hon framförde "Touch Me", som var otroligt sensuell.
"Kom, kom långsamt till mig."
Och håret, det var fantastiskt.
Sen gick hon över till musikshower, där hon verkligen glänste.
Hon brydde sig inte om hon sjöng, dansade eller spelade karaktärer.
Hon behöll sin stjärnstatus på 70-talet utan att behöva göra filmer.
Hon drog sig inte tillbaka från kändisskapet. Hon förändrades.
Jag kan aldrig glömma att om jag heter Sara Montiel,
eller fortsätter att kalla mig Sara Montiel,
så är det tack vare er alla, mina damer och herrar, min publik.
Tack för att ni är här med oss ikväll.
Paljetter blev hennes signum och hon visste att det var hennes publik,
att det var hennes guldgruva på scenen.
Jag upptäckte teatern, publiken,
något jag inte tidigare haft nöjet att uppleva.
Att upptäcka det var oerhört viktigt för mig.
Pepe hjälpte henne mycket.
Med honom fick hon en ny guldålder, nu inom teatern.
Han gav sitt hjärta och sin själ. Han behövde det, han var tvungen.
Han var både hennes man och hennes manager.
Pepe hade den bästa musiken, de bästa dansarna, de bästa showerna.
Tous var affärsmannen,
men hon var själva affären, hon var också en chef.
Det är självkritik...
-Verkligen. -Verkligen.
Hon gick från att vara en sexsymbol, liksom objektifierad,
till att bli en aktiv entreprenör och en självständig kvinna.
Man gick inte dit för att se showen, utan för att se Sara,
för att se henne göra vad som helst, det spelade ingen roll.
Jag älskar namnen på Sara Montiels shower. En av dem hette Saritízate.
Súper Sara Show.
Doña Sara de La Mancha.
Su Majestad Sara Montiel.
Sara en persona.
Den enda som inte innehöll hennes namn var Taxi... vamos al Victoria.
Dessa titlar gjorde det tydligt vem stjärnan var.
Titta vilka som är i publiken.
Den ena är Carlos Berlanga, och den andra är Santiago Carrillo.
Nu kör jag...
Det var fantastiskt att folk fick se henne,
eftersom hon verkade vara oåtkomlig.
Sara Montiel var oåtkomlig.
Synd att du är så långt borta, Ers Majestät,
och inte kan räcka mig cigaretten.
Jag såg henne för första gången när jag var 17 år på Calderón-teatern.
Jag blev överväldigad när jag såg henne. Helt mållös.
När hon var på Victoria och jag var på Arnau...
Jag tror att det var 1979.
Jag gick för att träffa henne, och Pepe var översvallande.
Hon var likadan.
Första gången jag såg Sara Montiel var på Victoria-teatern.
Hon hälsade med en puss och jag började gråta. Hon blev helt chockad.
Jag sa till henne: "Du är min mammas avbild."
Den historien berörde Sara Montiel, och jag blev en del av hennes liv.
När jag handlade smink, ögonskugga, rouge, borstar,
köpte jag alltid två av varje och gav henne en.
Hon gillade allt jag gav henne.
Teatern förde henne närmare publiken och gjorde henne mer mänsklig.
Och på så sätt kunde folk uppleva henne på ett mer personligt plan.
God kväll, damer och herrar.
Jag är så glad att vara här med er alla ikväll
och att få presentera vår nya show för er:
Ven al paralelo.
Allt hon hade gjort på vita duken
och i musikshower tog hon med sig till tv.
Jag älskade när programmet började.
Ridån gled isär och hon dök upp i en ny outfit varje gång.
Hon hade varit i USA innan dess. Och vad hade vi där?
The Cher Show med Charo Baeza och Shirley MacLaine,
och Lucille Ball och Carol Burnett.
De hade gjort den typen av program.
Och Sara passade perfekt för den typen av program.
Hon klädde ut sig i manliga kläder, hon bar vad som helst.
Någon ringde brandkåren.
Hon var programledare, sjöng, skådespelade, allt.
Det var något nytt.
Jag ska presentera er för Juan Gimeno, min... assistent.
Jag tänkte: "Var är kameran?" Jag som programledare med Sara Montiel?
Stopp. Jag gör inga affärer med blekansikten.
Ven al paralelo var en comeback för Sara Montiel,
som åter satte henne i rampljuset.
Pepe såg till att hon studerade manuset mycket noggrant.
Han höll ordning, han ville att hon uppträdde med viktiga personer.
Det var många stjärnor med i programmet.
Celia Cruz.
Och Bonnie Tyler.
Robert Palmer.
Charles Aznavour.
Och Samantha Fox, det var helt galet.
Hon var magisk, fantastisk.
Bibi Andersen.
Hon är spontanitet, hon är skönhet, hon är allt.
Norma Duval.
Självklart var jag glad över att få vara med.
Jag hade roligt med henne.
"Normita, du gjorde ett jättebra jobb."
Det är kallt.
Älskling... Zoomen?
Zoomen är precis ovanför dina fingrar.
Just ja.
En dag fick jag en känsla av att Sara betedde sig underligt.
Jag frågade henne om hon var okej, om något var fel.
Hon repeterade Seville Fair-avsnittet i showen.
María del Monte var där, det glömmer jag aldrig.
Jag visste att Pepe Tous tog medicinska tester.
Jag visste inte vad de var till för.
Mellan akterna gick jag fram till Sara och frågade henne:
"Antonia, hur mår Pepe?"
Hon bröt ihop och grät som ett litet barn och kramade mig.
Man ser divan, stjärnan, fullkomligt bryta ihop.
Det var tufft.
Han hade framskriden tjocktarmscancer.
Tyvärr fanns det inte många behandlingsalternativ.
Och de sa till mamma att hennes man hade tre månader kvar.
Det var verkligen väldigt sorgligt,
för hon var tvungen att gå ut och göra sitt program.
Här med er ikväll, María del Monte.
Sara gick igenom Pepes sjukdom nästan helt själv.
Hon ville inte att folk skulle se Pepe i det skicket.
Och hon var tvungen att hålla modet uppe.
Hon bad mig att inte säga något till någon.
Jag höll hemligheten, men hon gick igenom ett helvete.
Han var på en klinik under ett falskt namn.
Jag besökte honom två gånger.
Hon satte på sig en tapper min och var hos sin man
under de få månaderna han låg på sjukhus.
Hon hjälpte honom och gav honom all uppmuntran hon kunde.
Det var fruktansvärt, riktigt fruktansvärt.
Jag hörde om det på tv.
Hennes assistent kom ut och sa: "Pepe Tous har gått bort."
Hans barn var där.
Det var en smärtsam upplevelse,
men inte så mycket för honom, han var alltid glad.
Och de såg till att han hade det bra hela vägen.
Kvarlevorna av Pepe Tous, make och manager till Sara Montiel,
kremerades i eftermiddags på kyrkogården i Barcelona.
Skådespelerskan och sångerskan var omgiven av familj och vänner.
När han var klar i huvudet passade vi på att prata,
uttrycka vår kärlek och diskutera hans tillfrisknande.
Men han fick aldrig veta att han var döende, jag tillät det inte.
Att se sin man gradvis blekna bort under tre månader
utan att säga något, spela modig och hålla fasaden uppe,
vara med på tv och låtsas som inget,
även för den bästa skådespelerskan är det svårt att spela den rollen.
Jag accepterar det och går vidare med hjälp av mina barn och vänner.
Din man är borta, den du litade på,
din ögonsten, din stöttepelare, allt,
och nu möter du världen med två barn.
Hej.
-Hej. -Hej.
Jag låg och sov, hon kom till mig och sa:
"Pappa är i himlen." Jag trodde han skulle komma tillbaka.
Som om himlen vore en bar eller så, som man går till och kommer tillbaka.
Och det tog åratal innan jag förstod det.
Ärligt talat är det komplicerat.
Zeus. Zeus.
Hej. Kan du blinka med ögonen?
Pepe Tous död var fruktansvärt sorglig.
Så fort jag fick reda på det tog jag ett flyg till Palma.
Jag kunde vara där några dagar och sörja med henne.
Hos Antonia såg jag en stark och tuff kvinna, men också full av känslor.
Jag är tacksam för alla som skickat telegram till mig.
Både de jag känner och de jag inte känner.
De har skickat sina kondoleanser till oss.
Jag vill tacka dem, för jag har fått hundratals telegram.
Jag vill visa dig det här igen, det är från 1992 och verkligen underbart.
Se där. Madrid, hösten 1992.
-"Kära Sara..." -Minns du att du skrev det brevet?
Ja. Jag minns att jag letade efter papperet,
letade efter färgen, letade efter kuvertet.
Så här står det: "Kära Sara.
Det finns inga ord i denna värld som kan läka dina sår."
Älskling.
"Vi är alla här för dig.
För oss är du beundransvärd.
När jag säger 'oss' menar jag en grupp av kvinnor."
Vi var många.
"Vi är en grupp kvinnor som älskar dig...
och håller dig varmt om hjärtat.
Var stark, Sara...
för han finns runt omkring dig, och ser efter dig.
Som alltid.
Och vi är här, och hoppas att du finner frid och ro."
Det var svårt för henne att hitta det.
"Massa kärlek till dig och dina barn.
Älskar dig, Loles León." Så skrev jag.
Pepe Tous hade aldrig trott att han skulle dö före Antonia.
Begravningskillen kom och skulle betalas med check.
Sara sa till mig:
"Chelo, vet du hur man skriver checkar?"
Jag tittade på henne och svarade:
"Ja, men jag har inte mitt checkhäfte på mig."
Hon grät och sa: "Nej, nej.
Jag vet inte hur man skriver en check och jag måste betala
begravningsentreprenören för Pepes begravning."
Det var då jag insåg hur ensam Sara Montiel var.
I NÄSTA AVSNITT
Hej, Sara.
Som du ser stötte jag på Cari.
Det är en dröm jag inte trodde skulle bli sann.
Hon sa att hon lärde känna någon på internet.
Den personen är inte bra för dig, är inte rätt för dig.
Hon kunde inte leva med att hennes barn inte pratade med henne.
"Du måste publicera det här i Hola. Låt dem betala en förmögenhet."
Hur mår du, Sara?
Saras dörrar stod alltid öppna för många vänner.
Till och med för några som förrådde henne.
Han var som familj, som om ens son skulle råna en.
Jag tror att det plötsligt sa klick,
allt förändrades och Sara blev tyvärr
en karikatyr av vad hon hade varit under många år.
Publiken buade ut Sara Montiel.
-Aldrig! -Sara, du dök upp med Toni...
Vi var alla väldigt orättvisa mot Sara Montiel.
Det är synd, för det var då mamma slutade vara sig själv.
Undertexter: Isabella Holmin plint.com