Vær ærlig. Har du vært lykkelig i livet?
Ja, jeg har vært veldig lykkelig. Jeg er veldig lykkelig.
Du knuste mange hjerter. Du etterlot mange menn i fortvilelse.
Jeg la igjen en god del desperasjon, ubesvart kjærlighet og tristhet.
Men også glede. Litt av hvert.
Kom hit, kjære. Stå her ved siden av meg.
Jeg ville løyet om jeg sa at livet mitt har vært en tragedie.
Jeg må se deg i ansiktet.
Se ned. Vis ansiktet ditt skikkelig.
Hun gjorde det for alles beste.
Men hun vekker et dypt hat.
Ren misunnelse. Hun ble misforstått.
For et liv!
For det er hun
som bestemmer, både da og nå.
Fordi hun var og alltid vil være Super Sara.
Super Sara, Super Sara.
Fordi hun var og alltid vil være...
Super Sara.
Jeg møtte den amerikanske forfatteren Ernest Hemingway på Cuba.
Og han sa til meg:
"Du er en spansk kvinne. Du må røyke sigarer."
I Spania er sigarer helt og holdent forbundet med Sara Montiel.
Man kan ikke skille Sara Montiel fra en sigar, og omvendt.
Sara likte å røyke sigarer. Ikke for å vise seg. Hun likte det.
Du tenner den her.
-Sånn som dette. -Du er flink til det. Få se...
Sara Montiel var den eneste som fikk røyke hjemme hos meg.
Når folk spør, "Kan jeg røyke?" sier jeg nei.
Men jeg kunne ikke si nei til Sara. Hun røykte hjemme hos meg.
Gir du virkelig blaffen i hva de sier om deg?
Nei, det vil jeg ikke si.
-Jeg røyker sigar. -Du røyker sigar.
Sigarer var hennes måte til å erotisere folk.
Den erotiske tvetydigheten, måten hun tiltrekker seg alle på.
Ikke en bestemt type mann, men alle menn.
For en flott dress.
Og de brillene der...
-Se på meg. -Ja...
Liker du beina mine?
Sara var så relevant og annerledes for kvinner.
Hun var en banebryter.
Hun giftet seg fire ganger! I Spania giftet man seg høyst én gang.
Bryllupet ditt med Anthony Mann. Det var en skandale den gang.
Det var en tid da en borgerlig seremoni var en dødssynd i Spania.
Han var skilt, han var jøde...
Så det var helt utenfor hva som var forventet
av en spansk kvinne på den tiden.
Hun kom ned flytrappen ved ankomst til Spania.
Noen kvinner begynte å rope "tispe" etter henne.
"Tispe", men ikke hunden. De mente å kalle meg "tøyte".
Da hører du riktig. "Tøyte."
De kastet stein på meg og fornærmet meg på gaten.
Ja, nettopp, steiner.
Dette viste at hun var smart.
Hun forvandlet alt dette til noe morsomt.
Ekteskapet hennes med Anthony Mann tok slutt.
Til syvende og sist kom de fra forskjellige kulturer,
generasjoner og land.
Hun giftet seg og skilte seg i en verden der skilsmisse ikke fantes.
På den tiden var skilsmisse ikke bare en forbrytelse, men også en synd.
Etter det giftet hun seg igjen,
med en som var den rake motsetningen av det hun hadde drømt om.
Ved Montserrat-kirken i Roma,
José Vicente Ramírez Olalla viser tegn på utålmodighet.
Han er Saras forlovede.
Chente kom fra en svært tradisjonell familie fra nord i Spania.
Hele familien hadde bemerkelsesverdige karrierer.
Chente var symbolet på en spansk machomann på den tiden.
"Koner hører hjemme på kjøkkenet."
Jeg har alltid tenkt at dette bryllupet i Roma
var hennes måte å få en slags forløsning på.
Ved å gifte seg ordentlig,
ville hun bli det som ble forventet av henne.
Men så snart de giftet seg, sa han til henne
at hun skulle glemme Sara Montiel, for nå var hun hans kone.
Så Sara sa til ham: "Beklager, jeg sier ikke opp jobben min."
Det fortalte hun meg.
"Vi gifter oss, men slutter ikke å være Sara Montiel."
Tilbake fra bryllupsreisen, forlot hun ham.
Det varte ikke lenge.
Han giftet seg med den beste skuespillerinnen
på toppen av sin karriere,
og forventet at hun skulle gå av med pensjon. Det var en tabbe.
Jeg har vært utrolig heldig, en særdeles heldig kvinne.
Jeg har hatt menn surrende rundt meg, og jeg har slått dem vekk slik.
Ta den! Ta den!
Sara elsket menn og var så familieorientert,
men hun trodde på seg selv og sin karriere.
Hun aksepterte ikke å være en kvinne som levde av mannen sin.
Hun var selvstendig
og sto på egne ben som den hun var: Sara Montiel.
Det var umulig å låse henne inne.
Jeg ville kle av meg, men det skjer ikke.
-Din tid vil komme. -Jakke...
Hun var så forførende
at hun knuste menns hjerter, og sannsynligvis kvinners også.
Hun kunne vinne over absolutt alle, uansett sosial bakgrunn.
Mange intellektuelle var fascinert av Sara.
Fremfor alt Terence Moix.
Mange intellektuelle skrev mye om Sara Montiel.
Paco Umbral...
"Sara Montiel er en kvinnestemme, dyp og forførende
med en kirkegård av kjekkaser for sine føtter."
Selv Cela. Ingen kunne motstå å dedikere noen linjer til henne.
Legenden sier
at kong Juan Carlos var på jakt i fjellene i Toledo,
da dronning Sofía dukket opp på eiendommen for å overraske ham.
Noe du aldri bør gjøre.
Hun åpnet den ene døren etter den andre, og bak den siste
fant hun Juan Carlos sammen med Sara Montiel.
Røyker kongen?
-Kongen røyker. -Ja.
En dag følte hun seg nedfor og sa til meg:
"Jeg vil starte et nytt liv,
for jeg har knapt hatt noe privatliv.
Tro det eller ei, jeg har ikke vært med mer enn fire eller fem menn."
Jeg brøt ut i latter, og hun sa: "Din jævel."
Er det lett å leve med en stjerne som deg?
Vel, jeg synes at...
Det er lett å leve i harmoni
når to mennesker elsker og respekterer hverandre.
På den tiden trengte Sara å finne noen
som kunne håndtere henne. Og det kunne Pepe.
Pepe Tous' familie var anerkjent på Mallorca.
Bestefaren hans grunnla Última Hora.
De hadde stor innflytelse i sosiale kretser.
De hadde svært gode forbindelser.
Han var en langt mer progressiv, erfaren og moderne mann.
Han hadde vært ute en vinternatt før, som det heter.
Pepe elsket virkelig show med fjærboaer og paljetter,
og å gå på kabaret om kvelden.
Pepe Tous hadde vært en ettertraktet ungkar.
Jeg møtte ham i Palma de Mallorca
da jeg hadde showet mitt Sara Montiel i egen person.
Jeg ble ansatt ved teateret hans, Teatro Balear.
Han møtte henne i 1970.
Hun hadde det ikke bra på den tiden fordi moren hennes hadde dødd.
De oppdaget hverandre og passet perfekt sammen.
Intellektuelt, energisk, følelsesmessig
og først og fremst kunstnerisk.
Vi så på hverandre. Det var kjærlighet ved første blikk.
Jeg sa: "Dette er min mann."
Saras gylne år var i Hollywood, men personlig sett var de med Pepe.
Hvem forførte hvem?
Forførte Pepín Sara, eller var det omvendt?
Jeg prøver å få ham til å tro at det var han som forførte meg,
men det var faktisk gjensidig.
Antonia, Antonia.
-Ja. -Vis meg ansiktet ditt, ikke rumpa.
Sett deg ned.
Og hvem skal filme deg med henne?
Gi henne et kyss. Ja, fantastisk.
De forgudet hverandre. De var aldri i dårlig humør.
Det er ikke normalt i et forhold.
Uansett hvor dette paret gikk,
snudde alle seg for å se på dem.
Jeg så forholdet de hadde. Det var spesielt.
Som par var de mer "moderne".
De var begge litt hippier, men kule.
Jeg tror Pepe var hennes livs store kjærlighet.
Jeg er helt overbevist.
Men fremfor alt var de lykkelige.
Og de delte den lykken, de ga den videre til deg.
De kjøpte en fantastisk eiendom i Na Burguesa. Langt unna Palma.
Det var perfekt for å holde fester.
Det var et vakkert hus, fullt av antikviteter,
med et fantastisk natteliv.
Det var alltid folk der.
Det rene galehuset!
Det var et farlig sted.
Du visste når du gikk inn, aldri når du ville komme ut.
De ville invitere meg og familien min til å tilbringe en dag der
og vi kunne ende opp med å bli i ti dager.
-Dagene bare fløy forbi. -Og for oss var det...
...en sjanse til å hvile og dra tilbake i godt humør.
Vi hadde en gang en idé om å holde en seanse.
Med Sara der, kunne James Dean,
Marilyn og Greta Garbo dukke opp... Hvorfor ikke?
Vi la hendene våre på bordet slik.
Det gikk en stund og ingen dukket opp.
Det var en side ved Sara som var paljetter, glitter og raffinement,
men hun elsket også å gå i morgenkåpe og vandre langs stranden.
Jeg møtte Sara hjemme hos henne på Mallorca i '82,
da Pepe Tous hyret inn Alaska y los Pegamoides
til en konsert på tyrefekterarenaen der.
Så kom Sara tilbake fra stranden.
Håret hennes var vått, og hun hadde ikke på seg sminke.
Og jeg ville bare dø.
-Hei. -Hei.
Med hestehale, uten sminke, hele dagen i havet,
splitter naken.
De var veldig lykkelige.
Det de hadde var beundringsverdig, ettertraktet og misunnelsesverdig.
De hadde alltid tre eller fire små hunder i huset sitt i Palma.
Sara var familieorientert, men moderne, åpen og veldig liberal,
og hun elsket familielivet.
Drømmen hennes var å få sin egen familie.
Cuchi. Cuchi.
Hun ønsket å skape et hjem, en familie.
Hun ønsket å bli mor,
og Pepe ønsket å bli far.
Det å ikke kunne få barn var trolig hennes største sorg.
De sier at hun kan ha hatt opptil ni spontanaborter i løpet av livet.
Hun hadde problemer med å bli gravid og mistet barna ved spontanaborter.
Jeg så henne i teatret en gang, og hun var høygravid.
Høygravid og overlykkelig over å få barn med Pepe.
Hun var henrykt, hun strålte.
Dessverre mistet hun den.
SARA MONTIEL MISTET BARNET HUN VENTET
Det var veldig tungt for henne.
Det var forferdelig å miste et barn med sitt livs kjærlighet.
Pepe insisterte på at de skulle adoptere,
fordi Sara ikke kunne få barn.
På den tiden i Spania var ikke adopsjon særlig vanlig.
Før i tiden måtte man bli mor som 20- eller 25-åring,
for som 35-åring var man for gammel for det.
De valgte å adoptere, slik at hun kunne bli mamma,
noe som var den store drømmen i Saras liv.
Thais... Thais!
Jeg føler meg syk, gi meg en sprøyte raskt så jeg blir bedre.
Kom igjen... Gi meg sprøyta.
Veldig bra! Takk, kjære.
Jeg husker det fordi det var overalt.
De skrev at Sara Montiel hadde adoptert Thais fra Brasil.
Hun var så stolt over å vise frem datteren sin.
Hun overvant problemer.
Myndighetene var ikke alltid så sjenerøse med innrømmelser til henne.
-Hvor lenge har dere vært sammen? -Vi har vært et par i 14 år.
Er du bekymret for dødssynd?
Nei, vi er ikke bekymret for dødssynd i det hele tatt.
Vi hadde en borgerlig seremoni for å gi datteren vår våre etternavn.
"Voff, voff!"
Overrasket, men veldig glad
har vi den store glede å invitere deg til våre mestres bryllup.
"For at sladderpressen ikke fortsetter å snakke stygt om oss,
har vi bestemt oss for å ha et borgerlig bryllup."
Det er et bilde av Cuchi og Lady Boy på bryllupsinvitasjonen.
Det står: "Endelig! Mamma og pappa skal gifte seg."
Bare tenk hvor stor stjerne Sara Montiel var.
Selv magasinet Fotogramas loddet ut en invitasjon til bryllupet med Pepe.
Jeg er Pere García fra Girona. Jeg ble invitert til Saras bryllup.
Fotogramas hadde en konkurranse.
Annonsen lød "Kom i Sara Montiels bryllup."
Etter omtrent en uke, fikk jeg en telefon.
"Jeg er fra Fotogramas."
"Ikke si at jeg skal på Sara Montiels bryllup!"
Bryllupet var stappfullt.
Det var folk fra Palma de Mallorca fra underholdningsbransjen,
tilskuere, mange veldig elegante mennesker...
Alle de vakre menneskene i Palma var der, festløvene.
Sara Montiel gikk mellom bordene og hilste, hun håndhilste på meg...
Det vanlige: "Denne damen vant en premie for å bruke vaskemiddelet."
Det samme med meg. "Denne herren vant konkurransen."
Og så kl. 3 eller 4 om natten,
var det en annen stor bassengfest som varte i to dager.
Jeg tror jeg var den eneste som ikke var full.
Vi fikk høre at han var alene og at en stjerne ville lede ham hit.
Husker du jeg spurte deg den morgenen: "Har du bedt?"
"Om du ber, kan den lille gutten komme."
Ser du? Moren hans sendte ham til oss fra himmelen.
Han er søt.
Da hun dro til Alicante for å hente Zeus, ble jeg med henne.
Jeg var der under adopsjonsprosessen.
Se, Zeus, pappa,
søsteren din og jeg dro for å hente deg, du var alene.
Vi ønsket oss en liten gutt.
Og vi ville så gjerne ha ham, så vi dro for å hente deg.
Siden den dagen vi hentet deg, har du vært vår.
Vi adoptivforeldre har en viss fortjeneste, eller merverdi.
Fordi adopterte barn kanskje er de mest ettertraktede,
de mest etterspurte, de mest ønskede.
Sara lette lidenskapelig etter dem.
Jeg vet hva som skjedde
og hvordan hun måtte kjempe for å få barna sine.
Vi har en veldig lykkelig sommer her. Sommeren 1984.
Antonia Abad var en enestående mor og kone.
Kyllingkroketter.
-Liker han det? -Selvfølgelig.
Du blir født med en merkelapp som aldri tas av.
Man lærer å leve med det.
Jeg føler meg også stolt og fornøyd
over å være sønn av Sara Montiel, en legende i filmhistorien.
-Zeus! -Ikke flytt ham, ellers kan...
-Mamma. -Gi mamma et kyss.
Som mor var hun veldig munter, veldig nær.
Hun elsket virkelig å gi barna sine all den kjærligheten hun kunne.
Å! Se, en fugl. Et fly...
Og hun forklarte mange ting om hvor vi kom fra...
Siden vi begge ble adoptert som veldig små,
forklarte de det skikkelig for oss og fortalte oss årsakene.
Hun pleide å si dette til meg hver dag.
"Selv om jeg ikke fødte deg,
vil du alltid være min sønn." Min far også.
Du vet at pappaen din heter José Tous Barberán,
han er forretningsmann og journalist.
Du vet at mamma...
Se, her kommer pappa. Pappa er her. Ser du? Her kommer pappa.
Kom nærmere, kjære. Ta kameraet, så går jeg dit.
Jeg vil prøve noe, kjære. Unnskyld, jeg vil prøve noe.
Gå bort dit ellers er ansiktet ditt i skyggen.
Flytt ham litt mer hit.
Faren min var en plage.
Han filmet alltid. Døgnet rundt med videokameraet.
"Zeus, se på meg. Gi Thais et kyss. Gi mamma et kyss."
Zeus.
Zeus!
-Dette er til oss begge. -Nei, det er det ikke!
Som barn kranglet min søster og jeg mye.
Noe så enkelt som å se på TV,
spise hjemme og tilbringe tid med hundene.
Vi var alltid omgitt av venner hjemme,
folk som var morsomme og kjærlige, folk som sto oss nær.
Jeg husker at jeg tilbrakte mye tid med folk,
særlig mange venner.
-Paco! -Hei! Se hvordan jeg ser ut.
Paco, bøy deg ned.
-Hva? -Sett deg på kne.
I dag er det 27. juli 1985.
Mamma var gal etter havet. Hun elsket å seile. Det gjorde pappa også.
Hver dag om sommeren tok vi båten, dro til havnen og seilte.
Vi samlet båtene våre, vår egen og min fars venns,
og spiste paella og nøt dagen.
Det var fantastisk å bo ved havet og seile i Palma.
Slik var hverdagen vår om sommeren på Mallorca.
Det var det perfekte livet for meg.
Om jeg ble spurt om hvilken del jeg ville gjenoppleve,
ville jeg svart tiden vår på Mallorca,
for det var de lykkeligste dagene hvor jeg delte
og opplevde så mye.
Pakker opp julegaver i stua.
Her er vi, Året 1986 har nettopp begynt.
Bursdagene var også ville.
Pappa inviterte vennene mine, min søsters,
hans venner og mammas venner.
"Operasjon Lysblåsing."
Jeg husker tydelig de fantastiske bursdagene.
Jeg er utrolig takknemlig overfor pappa for at han filmet alle minnene.
For nå har vi gode minner fra den tiden.
På tide å blåse dem ut, ok?
Si fra når du er klar.
Thais feiret femårsdagen sin med et barneselskap hjemme.
Se mot kameraet nå.
Hun laget en grimase!
Det er ikke lett å være sønn av noen som Sara Montiel.
I julen var det de vanlige fotoseansene.
Vi ville ikke det, og likte det ikke heller. Spesielt ikke søsteren min.
Du ser bort dit og sier: "Jeg er med mamma og broren min."
Lillebroren min her har på seg en sløyfe.
-En sløyfe. Og hva heter han? -"Zeuis..."
-Zeus... -Tous.
"Zeuis" Tous Abad.
-Hva heter du? -Thais Abad.
Familier var mye mer synlige enn de er i dag.
Nå regnes det som politisk ukorrekt å vise barnet ditt.
Men på 80-tallet viste vi alle fram bilder av barna våre.
Helt gratis. Det var vanlig, vi hadde et godt forhold til pressen.
På den tiden var forholdet til pressen helt uformelt.
Det var naturlig. Sånn gjorde vi det.
Til tross for at hun var datter av en diva som Sara,
var Thais fra ung alder overhodet ikke interessert i rampelyset.
Se på meg, Thais.
Hun var kamerasky. Dessuten gjorde hun det åpenbart.
Ikke gjem deg!
Akkurat nå er Thais som en søster for meg.
De var alltid en veldig lukket sirkel, veldig intim,
borte fra blitzlys og rampelyset.
Klart hun avslørte dem. De snakket motvillig med journalister.
For mange av dem. Jeg var en av dem.
Hun ønsket aldri å bli berømt.
De tilbød henne millioner, men Thais svarte aldri på samtalene deres.
Thais, her borte.
Hun kjempet for anonymiteten og privatlivet sitt. Hun var konsekvent.
Thais er en flott person, en flott venn, og hun var en flott datter.
Kan du vise ham hvor mye du elsker ham?
Hvis det ikke var for evig kjærlighet...
DET ER IKKE STRAFFBART Å SELGE BARN
En del av pressen ville ta opp Sara og Pepes adopsjoner.
De gikk etter henne.
Det var noe av det som opprørte Sara og Pepe Tous mest.
De orket ikke å høre visse ting.
Hvordan de lette etter sønnens familie.
Selv om sønnen min ble funnet i en kloakk,
har ingen rett til å si det.
Nå har han både en mor og en far.
De gjorde noe utvetydig: De anket saken inn for retten.
De skapte presedens for mange som fulgte,
og forsvarte sønnens rett til ære, særlig for en mindreårig.
De vant i Høyesterett.
Min lille baby, han er det søteste som finnes.
Zeus, se, en måke! Se!
Det er mulig at det å bli mor gjorde Sara Montiel mer til Antonia.
Antonia, Antonia, Antonia!
Antonia. Til Antonia.
Antonia er moren din.
Hun var alltid Antonia, men saken er at Sara Montiel
ikke var en oppdiktet karakter, for det var henne.
Hun var Antonia og Sara Montiel.
Når hun sminket seg, sa hun: "Her kommer Sara Montiel."
Det var svært vanskelig å skille Antonia Abad fra Sara Montiel.
Det var den samme kvinnen.
Antonia brukte ikke mye sminke og gikk i tøfler.
Hvis jeg får si det, så pleier du alltid å vise puppene dine.
Og noen kunne si: "De ser litt slappe ut."
Men sånn er jeg bare.
Jeg løfter dem opp...
Vent litt, vent litt, vent litt.
Jeg bryr meg ikke. Jeg er 53 år og gir blaffen.
For Sara handlet det ikke om seksualitet, det var naturlig.
De toppløse bildene av henne på Mallorca er ikke ment å provosere.
Det var slik hun svømte.
Hun tenkte annerledes.
Det finnes massevis av bilder og innslag med Sara
hvor hun er toppløs som om det var helt vanlig.
Men ingen våget å gå toppløs i Spania på den tiden.
Jeg kan ikke klandres for å ha blitt født i La Mancha
og med naturlige bryster.
Politiet ville dra hjem til henne for å gi henne bot.
Sara snakket dem rundt og forklarte
at det var slik hun solte seg for å få solbrune bryster.
Hun klarte å snakke seg unna en bot.
De sa: "Slutt å gjøre det, ellers vil alle kvinner begynne å gjøre det."
Hun hadde gjort det alt, så med sjansen, gjorde hun det enda mer.
SARA MONTIEL HELT NAKEN
Hvor gammel var Sara da hun gjorde det Interviú?
Sara Montiel var 52 år da hun poserte for Interviú for første gang.
Sara, den seksuelle og sensuelle myten
fra et visst Spania på den tiden,
var fortsatt en dame som kledde av seg
og stilte opp i Interviú fordi hun hadde lyst.
Hun er det viktigste ikonet
landet vårt har hatt når det gjelder seksuell frihet.
Sara viste seg forfra
i Cinco almohadas para una noche, men det var ganske nedtonet.
Puchito, du er en elskling.
-Om du trenger mer... -Du vet at jeg ikke bruker mye.
Jeg sluttet å lage film etter Varietés
og Cinco almohadas para una noche.
Jeg var det fordi på den tiden... Husker du erotisk film?
Du går inn på kjøkkenet fullt påkledd for å steke egg
og i neste scene er du toppløs. Det likte jeg ikke.
Sara var ikke interessert i den typen film.
Selv om hun er progressiv og liberal.
Hun hadde ingen problemer med å bli fotografert toppløs
for enkelte magasiner så lenge de var smakfulle.
Men den typen film var rett i trynet på deg.
Du vil vel ikke utnytte meg.
Det var alt jeg trengte i kveld.
Hvordan kunne du tro det?
Fryser du fortsatt?
"Hvorfor lager du ikke filmer lenger?" "Det er enkelt.
Sjarmerende, vakker kino er historie."
Det var ikke bransjen som forlot henne. Hun valgte å slutte med film.
Det var det rette å gjøre, på det perfekte tidspunktet.
Faktisk var musikken hennes redning da hun forlot filmbransjen.
Sangene hennes var banebrytende.
Ingen andre våget å gjøre sånt på den tiden.
Musikkvideoen til "Touch Me". Den kunne ikke vært mer moderne.
Hvordan kunne jeg glemme det?
Jeg kan fortsatt se henne her, rullende rundt.
Denne kvinnen ruller rundt på gulvet.
Madonna brukte blåskjerm i "Frozen", men Valerio Lazarov og Sara Montiel
gjorde det allerede på spansk TV hver uke.
Den omfavner den mest overdrevne erotikk,
som grenser til parodi.
Hun begynte å synge på engelsk mens hun kravlet på gulvet...
Engelsk med en veldig sterk aksent, helt unik.
Hun fremførte "Touch Me", og det var utrolig sensuelt.
"Kom. Kom langsomt til meg."
Og det håret var fantastisk.
Så begynte hun med musikkshow, som hun var enestående til.
Hun brydde seg ikke om hun sang, danset eller spilte ulike roller.
Hun beholdt stjernestatusen sin på 70-tallet uten å måtte lage film.
Hun ga ikke opp stjernestatusen. Det hun gjorde, var å diversifisere.
Jeg vil aldri glemme at hvis jeg heter Sara Montiel,
eller fortsetter å kalle meg Sara Montiel,
så er det takket være dere alle, mine damer og herrer, mitt publikum.
Takk for at du tilbrakte kvelden sammen med oss.
Paljetter ble hennes signaturlook, og visste at det var hennes publikum,
det var gullgruven hennes når det gjaldt scenen.
Jeg oppdaget teateret, publikum,
noe jeg ikke tidligere hadde hatt gleden av å oppleve.
Å oppdage det var utrolig viktig for meg.
Pepe hjalp med å veilede henne.
Med ham fikk hun en ny gullalder, denne gangen innen teater.
Han ga alt av seg selv.
Han måtte bare ha det.
Han var ikke kun mannen hennes, men også manageren.
Pepe hadde den beste musikken,
de beste danserne og de beste numrene.
Tous var forretningsmannen,
men hun var forretningen, hun var også en stor sjef.
Det er selvkritikk...
-I høyeste grad. -I høyeste grad.
Hun gikk fra å være et sexsymbol, på en måte objektifisert,
til å bli aktiv som gründer og kvinne.
Du gikk ikke for å se et show, du dro for å se Sara,
for å se hva enn hun gjorde.
Det spilte ingen rolle, det handlet om henne.
Jeg elsker navnene på Sara Montiels show. Hun hadde Saratise Yourself.
Super Sara Show.
Doña Sara fra La Mancha.
Hennes Majestet Sara Montiel.
Sara i egen person.
Taxi til Victoria var det eneste showet som ikke inkluderte navnet.
Disse titlene gjorde det klart hvem stjernen var.
Jøss, se hvem som er i publikum.
Den ene er Carlos Berlanga og den andre er Santiago Carrillo.
Her går jeg...
Det var flott at folk kunne besøke henne,
for hun virket utenfor rekkevidde.
Sara Montiel var uoppnåelig.
Synd at du er så langt unna, Deres Majestet,
og ikke kan gi meg en sigarett.
Jeg så henne for første gang da jeg var 17 år, på Calderón-teateret.
Jeg ble helt paff da jeg så henne. Helt paff.
Da hun var på Victoria, og jeg var på Arnau...
Jeg tror det var i '79...
Jeg besøkte henne og Pepe var overstrømmende.
Hun var den samme.
Første gang jeg så Sara Montiel i virkeligheten
var på Victoria Theater.
Hun kysset meg, og jeg gråt. Hun var helt sjokkert.
Jeg sa til henne: "Du er kliss lik moren min."
Den historien rørte Sara Montiel, og jeg ble en del av livet hennes.
Når jeg handlet sminke, øyenskygge, rouge, børster,
kjøpte jeg alltid to sett og ga henne ett.
Hun likte alt jeg hadde med til henne.
Teateret brakte henne nærmere publikum,
det gjorde henne mer menneskelig.
Og på den måten kunne folk nyte henne på et mer personlig nivå.
God kveld, damer og herrer.
Jeg er så glad for å være her med dere alle i kveld
og introdusere vårt nye program:
Ven al Paralelo.
Alt hun hadde gjort i filmverdenen
og i musikaler, brakte hun til TV.
Jeg elsket det da forestillingen begynte.
Gardinene åpnet seg, og hun dukket opp med et nytt kostyme hver gang.
Hun hadde vært i USA før det. Og hva hadde vi der?
The Cher Show med Charo Baeza, Shirley MacLaine,
også Lucille Ball og Carol Burnett.
De hadde alle gjort slike show.
Og Sara var perfekt for den typen show.
Hun kledde seg som en mann, hun hadde på seg alt mulig.
Noen ringte brannvesenet.
Hun presenterte, sang, spilte, intervjuet, hun gjorde alt.
Det var noe nytt.
Jeg skal introdusere deg for Juan Gimeno, min... assistent.
Jeg tenkte: "Hvor er kameraet?" Jeg, som programleder med Montiel?
Stopp! Jeg gjør ikke avtaler med blekansikter.
Ven al Paralelo var et comeback for Sara Montiel
som satte henne i rampelyset igjen.
Pepe sørget for at hun studerte manuset svært nøye.
Han var streng. Han ville at hun skulle opptre med viktige folk.
Det var mange stjerner i det programmet.
Celia Cruz.
Og Bonnie Tyler...
Robert Palmer.
Charles Aznavour...
Og Samantha Fox, det var helt vilt.
Hun var magisk, fantastisk.
Bibi Andersen.
Hun er spontanitet, hun er skjønnhet... hun er alt.
Norma Duval.
Selvsagt var jeg henrykt over å være med i programmet.
Jeg hadde det bra med henne.
"Normita, du gjorde en god jobb."
Det er kaldt.
Kjære... Zoomen?
Zoomen er rett over fingrene dine.
Å, ja.
En dag fikk jeg følelsen av at Sara oppførte seg merkelig.
Jeg spurte henne om hun hadde det bra, om noe var galt.
Hun øvde på Seville Fair-episoden av showet.
María del Monte var der, det vil jeg alltid huske.
Jeg visste at Pepe Tous tok medisinske tester.
Jeg visste ikke hva de var til.
Mellom aktene gikk jeg bort til Sara og spurte henne:
"Antonia, hvordan har Pepe det?"
Hun brøt sammen i gråt som et lite barn og klemte meg.
Du ser divaen, stjernen, fullstendig knekke sammen...
Det var tøft.
Han hadde en fremskreden tykktarmskreft.
Dessverre uten mange behandlingsalternativer.
Og de fortalte moren min at mannen hennes hadde tre måneder igjen.
Det var virkelig veldig, veldig trist,
for da måtte hun ut og gjøre showet sitt.
Her med deg i kveld, Maria del Monte.
Sara gikk gjennom Pepes sykdom nesten helt alene.
Hun ville ikke at de skulle se Pepe slik han var.
Og hun måtte fortsette tappert.
Hun ba meg om å ikke si noe til noen.
Jeg holdt på hemmeligheten, men hun gikk gjennom et helvete.
Han var på en klinikk under falskt navn.
Jeg besøkte ham to ganger.
Hun holdt motet oppe og var sammen med mannen sin
de få månedene han var innlagt på sykehus.
Støttet ham og holdt motet oppe.
Det var forferdelig, virkelig forferdelig.
Jeg hørte om det på TV.
Assistenten hennes kom ut og sa: "Pepe Tous er død."
Barna hans var der.
Det var en ganske smertefull opplevelse,
men ikke så mye for ham, han var alltid blid.
Og de passet på at han hadde det bra hele veien.
Levningene av Pepe Tous, ektemann og manager for Sara Montiel,
ble kremert i ettermiddag på en kirkegård i Barcelona.
Den populære skuespilleren og sangeren
var omgitt av familie og venner.
Da han var klar, benyttet vi anledningen til å prate,
uttrykke vår kjærlighet, snakke om at han skulle bli bedre.
Men han visste aldri at han var døende, det tillot jeg ikke.
Å se mannen din gradvis forsvinne over tre måneder
og ikke si noe, holde maska, opptre,
gå på TV og late som ingenting,
selv om du er den beste skuespilleren,
er det tøft å spille den rollen.
Jeg aksepterer det og fortsetter med hjelp fra barna og vennene mine.
Mannen din er borte, den du stolte på,
din øyensten, din støtte, og alt derimellom,
og nå møter du verden med to barn.
Hei.
-Hei. -Hei.
Jeg lå og sov i sengen, da hun kom og sa:
"Pappa er i himmelen." Jeg trodde han ville komme tilbake.
At himmelen var en bar eller restaurant
man kunne dra frem og tilbake til.
Og... Det tok flere år før jeg innså det.
Sannheten er at det er komplisert.
Zeus. Zeus.
Hei. Kan du blafre med øyevippene?
Pepe Tous' bortgang var utrolig trist.
Så snart jeg fikk vite det, tok jeg et fly til Palma.
Jeg fikk tilbringe noen dager... i sorg sammen med henne.
I Antonia så jeg en sterk, tøff kvinne, men full av følelser.
Jeg er takknemlig for alle som har sendt meg telegrammer,
både folk jeg kjenner og folk jeg ikke kjenner.
De sendte oss sine kondolanser.
Jeg vil takke dem, for jeg fikk hundrevis av telegrammer.
Jeg vil vise deg dette igjen, det er fra '92 og virkelig nydelig.
Se der. Madrid, høsten 1992.
-"Kjære Sara..." -Husker du at du skrev det brevet?
Ja. Jeg husker at jeg lette etter papiret,
etter fargen, så etter konvolutten.
"Kjære Sara...
Det finnes ingen ord i denne verden som kan lege sårene dine..."
Vennen min!
"Vi er alle her sammen med deg.
Vi beundrer deg.
Når jeg sier 'oss', mener jeg en gruppe av oss kvinner..."
Det var mange av oss.
"En gruppe av oss kvinner som elsker deg
og har deg nær våre hjerter.
Vær sterk, Sara...
for han er overalt rundt deg, og passer på deg...
Som alltid.
Og vi er her, i håp om at du finner fred og ro."
Det var vanskelig for henne å finne det.
"Masse kjærlighet til deg og barna dine.
Jeg elsker deg. Loles León." Det var det jeg skrev.
Pepe Tous hadde aldri trodd at han skulle dø før Antonia.
Begravelsesfyren kom og måtte betales med sjekk.
Sara sa til meg:
"Chelo, vet du hvordan man skriver sjekker?"
Jeg så på henne og svarte:
"Ja, men jeg har ikke sjekkheftet mitt med meg."
Hun gråt da og sa: "Nei, nei.
Jeg kan ikke skrive en sjekk, og jeg må betale
begravelsesbyrået for Pepes begravelse."
Og det var da jeg forstod hvor alene Sara Montiel var.
I NESTE EPISODE
Hei, Sara.
Som du ser, møtte jeg på Cari.
Det er en drøm jeg aldri hadde trodd jeg skulle få oppfylt.
Hun sa hun skulle bli kjent med noen på nettet.
Den personen er ikke bra for deg, er ikke den rette for deg.
Hun klarte ikke å leve med bruddet,
og barna hennes snakket ikke til henne.
"Du må publisere dette i Hello! Ta en formue for det."
Hvordan har du det, Sara?
Sara hadde alltid dørene åpne for mange av vennene sine,
til og med for noen som forrådte henne.
Han var familie, det er som om en sønn stjeler fra deg.
Jeg tror at det plutselig sa klikk,
alt forandret seg og Sara ble dessverre
en karikatur av den hun hadde vært i mange år.
Sara Montiel ble buet ut av publikum.
-Aldri! Aldri! Aldri! -Sara, du kom med Toni...
Vi var alle veldig urettferdige overfor Sara Montiel.
Det er synd, for det var faktisk den gangen
moren min sluttet å være seg selv.